Forelæsninger til indføring i psykoanalysen

Sigmund Freud

Oversat af
Mogens boisen

Lindhart og Ringhof

Forelæsninger til indføring i psykoanalysen
er oversat fra tysk af Mogens Boisen efter

Vorlesungen zur Einführung in die Psychoanalyse

Copyright © 1965, 2016 Sigmund Freud og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711667217

Forsidebillede: Shutterstock

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forfatterens forord

Nærværende »Indføring i Psykoanalysen«, der hermed forelægges offentligheden, skal på ingen måde konkurrere med de allerede eksisterende samlede fremstillinger af dette område af videnskaben (Hitschmann: Freuds Neurosenlehre, 2. oplag, 1913. Pfister: Die psychoanalytische Methode, 1913. Leo Kaplan: Grundzüge der Psychoanalyse, 1914. Régis et Hesnard: La Psychoanalyse des névroses et des psychoses, Paris 1914. Adolf F. Meijer: De Behandeling van Zenuwzieken door Psycho-Analyse, Amsterdam 1915). Den er en nøjagtig gengivelse af en række forelæsninger, som jeg i de to vintersemestre 1915/16 og 1916/17 holdt for en forsamling af begge køn og omfattende både læger og lægmænd.

Alle de ejendommeligheder, som læserne vil studse over ved læsningen af bogen, har deres forklaring i betingelserne ved dens tilblivelse. Det var ikke muligt at give fremstillingen den samme kølige ro som en videnskabelig afhandling; det måtte for taleren gælde om, at tilhørernes opmærksomhed ikke svækkedes i løbet af et foredrag på næsten to timer. Hensynet til den momentane virkning gjorde det uundgåeligt, at det samme emne blev behandlet ved flere lejligheder, f. eks. både i sammenhæng med drømmetydningen og senere ved neuroseproblemerne. Ordningen af stoffet måtte også medføre, at mange vigtige emner, f. eks. hele spørgsmålet om det ubevidste, ikke kunne behandles udtømmende på et enkelt sted, men måtte tages op flere gange og atter slippes, indtil der frembød sig lejlighed til at tilføje yderligere derom.

Den med den psykoanalytiske litteratur fortrolige vil i nærværende »Indføring« kun finde lidet, som han ikke har kunnet finde i andre og langt udførligere fremstillinger. Dog har ønsket om afrunding og sammenfatning af stoffet nødet forfatteren til i enkelte afsnit (ved angstens ætiologi og de hysteriske fantasier) at indføje hidtil ikke offentliggjort materiale.

Wien i foråret 1917.

Freud.

I. Fejlreaktionerne

1. Forelæsning

Indledning

Mine damer og herrer! Jeg ved ikke, hvor meget hver især af Dem fra Deres læsning eller på anden måde véd om psykoanalysen. Da jeg har bekendtgjort disse forelæsninger som en »elementær indføring i psykoanalysen«, er jeg imidlertid forpligtet til at tale, som om De intet ved og har brug for begynderundervisning deri.

Så meget tør jeg dog forudsætte, at De ved: at psykoanalysen er en metode, ved hvilken man behandler patienter med nervøse lidelser lægeligt, og jeg kan straks give Dem et eksempel på, hvorledes meget på dette område sker på anden måde end, ja ofte ligefrem omvendt af, hvordan man ellers bærer sig ad i lægekunsten. Når vi ellers underkaster en patient en ny lægelig teknik, vil vi i reglen bagatellisere dennes ulemper for ham og give ham optimistiske tilsagn om behandlingens resultat. Jeg mener, at vi er berettiget hertil, thi ved en sådan adfærd øger vi sandsynligheden for et godt resultat. Tager vi derimod en neurotiker i psykoanalytisk behandling, bærer vi os anderledes ad. Vi forklarer ham om metodens vanskeligheder, dens langvarighed, de anstrengelser og ofre, den koster, og med hensyn til resultatet siger vi, at vi ikke med sikkerhed kan love patienten et sådant – det afhænger af hans adfærd, hans forståelse, villighed til at efterkomme anvisninger og hans udholdenhed. Vi har naturligvis gode motiver til en tilsyneladende så urigtig adfærd, og disse vil De måske ved senere lejlighed lære at kende.

Jeg beder Dem nu om ikke at være vrede på mig, fordi jeg i første omgang behandler Dem på samme måde som disse neurotiske patienter. Jeg fraråder Dem i grunden at høre flere forelæsninger af mig. Med henblik herpå vil jeg fortælle Dem, hvilke ufuldkommenheder der nødvendigvis klæber til undervisningen i psykoanalysen, og hvilke vanskeligheder der består for at danne sig en klar mening om sagen. Jeg vil vise Dem, hvordan hele retningen i Deres hidtidige uddannelse og alle Deres tænkevaner uundgåeligt har måttet gøre Dem til modstandere af psykoanalysen, og hvor meget De må overvinde hos Dem selv, hvis De skal overvinde denne instinktive modstand. Jeg kan naturligvis ikke på forhånd sige Dem, hvor megen forståelse De vil opnå for psykoanalysen ud fra mine oplysninger, men jeg kan i hvert fald love Dem, at De ikke blot ved at høre disse forelæsninger vil kunne lære at foretage en psykoanalytisk undersøgelse eller at gennemføre psykoanalytisk behandling. Hvis der imidlertid blandt Dem skulle være nogen, der ikke føler sig tilfredsstillet af et flygtigt bekendtskab med psykoanalysen, og som derfor kunne ønske at træde i et varigt forhold til denne, vil jeg ikke blot fraråde ham det, men direkte advare mod noget sådant. Som forholdene er i øjeblikket, ville den pågældende ved at vælge en sådan gerning ødelægge enhver mulighed for at kunne reussere ved et universitet, og hvis han går ud i livet som praktiserende læge, vil han møde et samfund, der ikke forstår hans bestræbelser, men betragter ham mistroisk og fjendtligt og slipper alle de onde ånder, som lurer i dette samfund, løs på ham. Måske vil De netop af ledsagefænomenerne til den krig, der for tiden raser i Europa, omtrent kunne vurdere, hvor mange legioner, det vil kunne dreje sig om.

Der findes på den anden side altid mange mennesker, der trods sådanne ubehageligheder tiltrækkes af noget, der kan udvide deres erkendelse. Hvis nogen af Dem skulle tilhøre denne kategori og vil sætte sig ud over mine advarsler og indfinde sig her næste gang, skal De være velkomne. Men De har alle sammen ret til at få at vide, hvori de antydede vanskeligheder ved psykoanalysen ligger.

Lad mig først nævne problemerne ved undervisningen i psykoanalyse. I den medicinske undervisning er De blevet vænnet til at se. De ser det anatomiske præparat, fænomenerne ved den kemiske reaktion, og musklens forkortelse som resultat af en pirring af dens nerver. Senere viser man Deres sanser patienten, symptomerne på hans sygdom, produkterne af den sygelige proces, ja, i talrige tilfælde sygdomsfremkalderen i isoleret tilstand. I de kirurgiske discipliner bliver De vidne til de indgreb, med hvilke man hjælper patienten, og får lov til selv at forsøge på at foretage dem. Selv i psykiatrien giver patientens forandrede minespil, måde at tale på og hele adfærd Dem en rigdom af iagttagelser, der efterlader dybe indtryk hos Dem. Således spiller den medicinske lærer da fortrinsvis rollen som en fører og kommentator, der følger Dem gennem et museum, mens De opnår en direkte relation til objekterne og gennem egen konstatering mener at overbevise Dem om de nye kendsgerningers eksistens.

I psykoanalysen forholder alting sig desværre på anden måde. I den analytiske behandling sker der ikke andet end en udveksling af ord mellem den analyserede og lægen. Patienten fortæller om tidligere oplevelser og nuværende indtryk, beklager sig og bekender sine ønsker og følelsesreaktioner. Lægen hører efter, søger at lede patientens tankegange, stimulerer ham, presser hans opmærksomhed i visse retninger, giver ham oplysninger og iagttager de reaktioner i henseende til forståelse eller afvisning, som han på denne måde fremkalder hos patienten. Vore patienters ulærde pårørende – der kun imponeres af det synlige og håndgribelige, helst handlinger af den slags, man ser i biografen – forsømmer heller aldrig at give udtryk for deres tvivl om, at man »kan udrette noget mod sygdommen med en behandling, der kun består i samtale«. Dette er naturligvis lige så kortsynet som inkonsekvent tænkt. Det er jo de samme mennesker, der så sikkert ved, at patienterne »kun indbilder sig« deres symptomer. Ord var oprindelig trolddom, og ordet har endnu i dag bevaret meget af sin gamle trolddomskraft. Med ord kan et menneske gøre et andet menneske lykkeligt eller drive det til fortvivlelse, med ord videregiver læreren sin viden til eleverne, og med ord river taleren forsamlingen med sig og bestemmer dens domme og afgørelser. Ord fremkalder affekter og er det almindelige middel til indbyrdes påvirkning mellem menneskene. Vi vil altså ikke bagatellisere ordenes anvendelse i psykoterapien, men være tilfredse, hvis vi kan være tilhørere til de ord, der veksles mellem analytikeren og hans patient.

Men heller ikke dette kan vi. Den samtale, i hvilken den psykoanalytiske behandling består, tåler ingen tilhører; den lader sig ikke demonstrere. Naturligvis kan man godt fremstille en neurasteniker eller hysteriker for tilhørerne ved en psykiatrisk forelæsning. Han fortæller da om sine klager og symptomer, men heller ikke andet. De oplysninger, som analysen har brug for, fremkommer han kun med under forudsætning af en særlig følelsesbinding til lægen; han vil tie, så snart han bemærker et eneste vidne, der er ham uvedkommende. Disse oplysninger vedrører nemlig det mest intime i hans sjæleliv – alt det, han som socialt selvstændig person må skjule for andre, og dernæst alt det, han som homogen personlighed ikke vil tilstå over for sig selv.

De, mine tilhørere, kan altså ikke blive vidne til en psykoanalytisk behandling. De kan kun høre om den og vil, i ordets absolutte betydning, kun lære psykoanalysen at kende von Hörensagen. Gennem denne undervisning på anden hånd kommer De i helt uvante vilkår for Deres meningsdannelse. Ifølge sagens natur vil det meste afhænge af, hvilken tillid De har til Deres hjemmelsmand.

Lad os antage, at De ikke havde begivet Dem til en psykoanalytisk, men til en historisk forelæsning, og at forelæseren fortalte Dem om Alexander den Stores liv og krigeriske bedrifter. Hvilke motiver ville De have til at tro på sandheden af, hvad han fortalte? I første omgang synes situationen at være endnu ugunstigere end med hensyn til psykoanalysen, thi historieprofessoren var lige så lidt som De deltager i Alexanders krigstog; psykoanalytikeren fortæller Dem dog i det mindste om ting, i forbindelse med hvilke han selv har spillet en rolle. Men så kommer vi til det, som gør historikeren troværdig. Han kan henvise til skrifter af gamle forfattere, der enten levede på nævnte tidspunkt, eller som dog stod de pågældende begivenheder nærmere, altså til bøger af Diodor, Plutarch, Arrian m. fl.; han kan vise Dem gengivelser af de mønter og statuer, som er bevaret, og lade et fotografi af den pompejanske mosaik, der viser slaget ved Issos, cirkulere blandt tilhørerne. Strengt taget beviser alle disse dokumenter dog kun, at allerede tidligere generationer har troet på Alexanders eksistens og realiteten i hans gerninger, og Deres kritik kan her begynde forfra. Den vil da konstatere, at ikke alt, hvad der er berettet om Alexander, er troværdigt eller lader sig fastslå i alle enkeltheder, men jeg vil dog ikke mene, at De vil forlade auditoriet som tvivlere om Alexander den Stores realitet. Deres standpunkt vil hovedsagelig blive bestemt af to betragtninger: for det første, at forelæseren ikke kan tænkes at have noget motiv til at udgive noget for virkeligt, som han ikke selv mener er en realitet, og for det andet, at alle tilgængelige historiebøger skildrer begivenhederne på nogenlunde samme måde. Når De derpå indlader Dem på en prøvelse af de ældre kilder, vil De tage de samme momenter i betragtning: hjemmelsmændenes mulige motiver, samt vidnesbyrdenes indbyrdes overensstemmelse. Resultatet af denne prøvelse vil sikkert være beroligende med hensyn til Alexander, men sandsynligvis falde anderledes ud, hvis det drejer sig om personligheder som Moses eller Nimrod. Hvilke tvivl De kan rejse mod den psykoanalytiske referents troværdighed, vil De tydeligt konstatere ved senere anledninger.

Nu vil De have ret til at spørge: når der ikke findes nogen objektiv legitimation for psykoanalysen og ingen mulighed for at demonstrere den, hvordan kan man da overhovedet lære psykoanalyse og overbevise sig om dens påstandes rigtighed? Denne tilegnelse er virkelig ikke let, og det er heller ikke mange mennesker, der har lært psykoanalysen til gavns, men naturligvis findes der dog en farbar vej. Psykoanalyse lærer man i første omgang på sig selv, ved studiet af sin egen personlighed. Det er ikke netop det, man kalder selviagttagelse, men man kan til nød betragte det som en del af denne. Der findes en hel række meget hyppige og almindelig kendte sjælelige fænomener, som man efter nogen undervisning i teknikken kan gøre til genstand for analyse hos sig selv. Derved skaffer man sig den ønskede overbevisning om realiteten af de processer, som psykoanalysen beskriver, og om rigtigheden af dens anskuelser. Dog er der visse grænser for, hvor langt man kan nå ad denne vej. Man kommer meget længere, når man lader sig analysere af en kyndig analytiker, oplever analysens virkninger på sig selv og herunder benytter lejligheden til at aflure ham metodens finere teknik. Denne udmærkede måde er naturligvis kun anvendelig for en enkelt person, aldrig for et helt kollegium på én gang.

En anden vanskelighed i Deres forhold til psykoanalysen kan jeg ikke gøre denne, men Dem selv ansvarlig for – i hvert fald hvis De har studeret medicin. Deres foruddannelse har givet Deres tænkning en bestemt retning, der fører langt bort fra psykoanalysen. De er blevet øvet i at begrunde organismens funktioner og forstyrrelser anatomisk, forklare dem kemisk og fysisk og opfatte dem biologisk, men ingen del af Deres interesse er blevet ledet hen på det psykiske liv, uagtet det dog er i dette, at denne vidunderligt komplicerede organismes præstationer kulminerer. De er derfor forblevet fremmede for en psykologisk måde at tænke på, og De har vænnet Dem til at betragte en sådan med mistro, frakende den karakter af videnskabelighed, og at overlade den til lægmænd, digtere, naturfilosoffer og mystikere. Denne indskrænkning er absolut til skade for Deres lægelige virke, for patienten vil – som det er reglen ved alle menneskelige forhold – først vise Dem sin sjælelige facade, og jeg frygter, at De til straf vil blive nødsaget til at overlade en del af den terapeutiske indflydelse, De tilstræber, til de af Dem så foragtede naturlæger og mystikere.

Jeg er klar over, hvilken undskyldning man må fremføre for denne mangel i Deres foruddannelse. Vi mangler den filosofiske hjælpevidenskab, som kunne nyttiggøres til Deres lægelige formål. Hverken den spekulative filosofi, den deskriptive psykologi eller den såkaldte eksperimentalpsykologi, der slutter sig til sansepsykologien, er, sådan som de doceres i skolerne, i stand til at sige Dem noget brugbart om forholdet mellem det legemlige og det sjælelige og give Dem nøglen til forståelsen af en mulig forstyrrelse af de sjælelige funktioner. Inden for medicinen beskæftiger psykiatrien sig ganske vist med at beskrive de iagttagne sjælelige forstyrrelser og at sammenstille dem til kliniske sygdomsbilleder, men i deres bedre stunder tvivler psykiaterne selv om, hvorvidt deres rent deskriptive opstillinger fortjener navn af videnskab. De ved intet om oprindelsen til, mekanismen i og det indbyrdes forhold mellem de symptomer, der konstituerer disse sygdomsbilleder; til symptomerne svarer enten ingen påviselige forandringer i sjælens anatomiske organ eller også sådanne, som ikke kan give dem nogen oplysning. Disse sindsforstyrrelser er kun tilgængelige for en terapeutisk påvirkning, hvis de kan identificeres som bivirkninger til en eller anden organisk lidelse.

Her er den lakune, som psykoanalysen stræber efter at udfylde. Den vil give psykiatrien det savnede psykologiske grundlag og håber på at finde den fællesgrund, ud fra hvilken den legemlige forstyrrelses sammenhæng med den sjælelige bliver forståelig. Med henblik herpå må den holde sig fri for enhver for den fremmed forudsætning af anatomisk, kemisk eller fysiologisk natur, d.v.s. kun arbejde med rent psykologiske hjælpebegreber – og netop derfor er jeg bange for, at den i første omgang vil virke fremmedartet på Dem.

Den næste vanskelighed vil jeg ikke gøre Dem, Deres foruddannelse eller indstilling, medskyldig i. Med to af sine teser krænker psykoanalysen hele verden og pådrager sig dennes antipati; den ene af dem støder an mod en intellektuel, den anden mod en æstetisk-moralsk fordom. Lad os ikke undervurdere disse fordomme; de er meget stærke kræfter, resultater af nyttige, ja, nødvendige udviklingsfaktorer i menneskeheden. De fastholdes af affektive kræfter, og kampen mod dem er overordentlig vanskelig.

Den første af disse psykoanalysens upopulære påstande går ud på, at de sjælelige processer i og for sig er ubevidste, og at de bevidste kun er enkelte akter og dele af hele sjælelivet. Husk på, at vi jo tværtimod er vant til at identificere begreberne »psykisk« og »bevidst«. Bevidstheden står direkte for os som det definerende træk ved det psykiske, psykologien som læren om bevidsthedens indhold. Ja, så selvfølgelig forekommer denne ligestilling os, at vi mener at føle en modsigelse mod den som en åbenbar absurditet – og dog kan psykoanalysen ikke undlade at rejse denne protest, for den kan ikke anerkende identiteten mellem det bevidste og det sjælelige. Dens definition på det sjælelige lyder, at det drejer sig om processer af arterne følen, tænken og villen, og den må hævde, at der findes ubevidst tænken og ubevidst villen. Men dermed har den på forhånd forskertset sympatien hos alle venner af nøgtern videnskabelighed og pådraget sig mistanke om at være en fantastisk, hemmelig lære, der gerne vil bygge i det dunkle og fiske i skumle vande. Men De, mine tilhørere, kan naturligvis endnu ikke forstå, med hvilken ret jeg kan proklamere en sætning af så abstrakt natur som: »Det sjælelige er det bevidste« som en fordom, og kan heller ikke gætte, hvilken udvikling der kan have ført til fornægtelsen af det ubevidste, hvis et sådant da skulle eksistere, og hvilken fordel der kan have resulteret af denne fornægtelse. Det lyder som en tom strid om ord, om man skal lade det psykiske falde sammen med det bevidste eller lade det strække sig derudover, og dog kan jeg forsikre Dem, at en afgørende nyorientering i verden og videnskaben forkyndes med antagelsen af ubevidste sjæleprocesser.

Lige så lidet kan De ane, hvilken inderlig sammenhæng der består mellem denne psykoanalysens første dristighed og den anden, som nu skal nævnes. Denne anden sætning, som psykoanalysen forkynder som et af sine resultater, indeholder nemlig den påstand, at driftsimpulser, som både i snævrere og videre forstand kun kan betegnes som seksuelle, spiller en ualmindelig stor og hidtil aldrig tilstrækkelig påagtet rolle ved nervøse sygdommes og sindssygdommes opståen ja, at de samme seksuelle impulser også yder bidrag, der ikke må undervurderes, til menneskeåndens højeste kulturelle, kunstneriske og sociale frembringelser.

Efter min erfaring er modviljen mod dette resultat af den psykoanalytiske forskning den mest betydende kilde til den modstand, som den er stødt på. Vil De vide, hvordan vi forklarer os dette? Vi mener, at kulturen er blevet skabt under tryk aflivsnødvendigheden og på bekostning af driftstilfredsstillelsen og at den i betydelig grad stedse bliver skabt på ny, idet den enkelte, der nyindtræder i det menneskelige samfund, gentager opofrelsen af driftstilfredsstillelse til gunst for helheden. Blandt de således anvendte drivkræfter spiller seksualimpulserne en betydelig rolle; de sublimeres derved, d.v.s. bortledes fra deres seksuelle mål og rettes imod socialt højere, ikke-seksuelle formål. Men denne konstruktion er labil: seksualdrifterne er kun dårligt tæmmet, og hos hver enkelt, der skal slutte sig til kulturarbejdet, består der en fare for, at hans seksualdrifter vil vægre sig ved at lade sig anvende på denne måde. Samfundet anser en tilfredsstillelse af seksualdrifterne og disses tilbagevenden til deresoprindelige mål for den stærkeste trussel, der kan tænkes mod dets kultur. Derfor bryder samfundet sig ikke om at blive mindet om denne delikate faktor i dets fundament; det har slet ingen interesse i, at seksualdrifternes styrke og seksuallivets betydning for den enkelte klarlægges, men er tværtimod i pædagogisk hensigt slået ind på den vej, at opmærksomheden skal bortledes fra hele dette område. Derfor kan det ikke fordrage psykoanalysens omtalte forskningsresultat og vil helst stemple det som æstetisk frastødende, moralsk forkasteligt eller farligt. Men med sådanne indvendinger kan man ikke komme et angiveligt objektivt resultat af videnskabeligt arbejde til livs. Protesten må overføres til det intellektuelle område, hvis den skal lade sig høre. Nu ligger det i den menneskelige natur, at man er tilbøjelig til at betragte noget som forkert, hvis man ikke kan lide det, og så er det let at finde argumenter imod det. Samfundet gør altså det upopulære til det urigtige, bestrider psykoanalysens sandheder med logiske og saglige argumenter, men ud fra affektive kilder, og fastholder disse indvendinger som fordomme mod alle forsøg på gendrivelse.

Vi tør imidlertid hævde, mine damer og herrer, at vi ved formuleringen af den pågældende kritiserede sætning overhovedet ikke har fulgt nogen tendens. Vi ville kun give udtryk for et faktisk forhold, som vi efter møjsommeligt arbejde mente at have erkendt. Vi kræver også nu retten til ubetinget at tilbagevise indblanding af sådanne praktiske hensyn i det videnskabelige arbejde – også inden vi har undersøgt, om den frygt, som disse hensyn vil diktere os, er berettiget eller ej.

Dette er nogle af de vanskeligheder, der rejser sig for Deres beskæftigelse med psykoanalysen. Det er måske mere end nok til en begyndelse. Hvis De kan overvinde indtrykket af dem, vil vi fortsætte.

2. Forelæsning

Fejlreaktionerne

Mine damer og herrer! Vi begynder ikke med postulater, men med en undersøgelse. Til dennes genstand vælger vi visse fænomener, der er meget hyppige, meget kendte og meget lidt påagtede, og som for så vidt intet har med sygdomme at gøre, som de kan iagttages hos enhver rask person. Det drejer sig om de såkaldte fejlreaktioner hos mennesket, som f. eks. når nogen vil sige noget og i stedet siger et andet ord, fortalelsen, eller det samme sker for ham under skrivning, hvilket han måske bemærker, måske ikke. Tilsvarende gælder, når nogen læser noget andet i det trykte eller skrevne, end der står, altså ved fejllæsningen, og når han opfatter noget forkert, som siges til ham, fejlhøringen – naturligvis uden at det drejer sig om en organisk forstyrrelse i hans høreevne. En anden række af sådanne fænomener har en forglemmelse som grundlag, ikke nogen varig, men kun en midlertidig forglemmelse, som f. eks. når nogen ikke kan huske et navn, som han kender og regelmæssigt genkender, eller når han glemmer at udføre et forsæt, som han dog senere kommer i tanker om, altså kun havde glemt på et vist tidspunkt. I en tredje række bortfalder det blot midlertidige som betingelse, f. eks. ved forlægning, hvor nogen anbringer en genstand et eller andet sted og ikke kan finde den igen, eller ved, at han ganske analogt hermed kommer til at smide den væk. Der foreligger her en forglemmelse, som man behandler anderledes end andre forglemmelser, og over hvilken man undrer eller ærgrer sig i stedet for at finde den forståelig. Hertil slutter sig visse fejltagelser, ved hvilke midlertidigheden igen kommer til udtryk, idet man en overgang tror noget, om hvilket man både før og senere ved, at det forholder sig anderledes, samt et antal tilsvarende fænomener under forskellige navne.

Disse fænomeners indbyrdes beslægtethed kommer på tysk til udtryk i, at de alle sammen betegnes ved ord med forstavelsen »ver-«; de er næsten alle af uvigtig natur og oftest af meget flygtig karakter, uden megen betydning i menneskenes liv. Kun sjældent hæver et af dem, som f. eks. når genstande »bliver væk«, sig til en vis praktisk vigtighed. De er derfor heller ikke genstand for megen opmærksomhed, vækker kun svage affekter o.s.v.

Disse fænomener vil jeg altså nu henlede Deres opmærksomhed på, og De vil straks med mishag svare mig: »Der findes i verden som helhed og i sjælelivets snævrere verden så mange storslåede gåder, så mange vidundere på de sjælelige forstyrrelsers område, der kræver og fortjener opklaring, at det virkelig forekommer letfærdigt at øde arbejde og interesse på sådanne bagateller. Hvis De kunne gøre os begribeligt, hvordan et menneske med sunde øjne og øren ved højlys dag kan se og høre ting, der ikke eksisterer, og hvorfor et andet pludselig føler sig forfulgt af dem, det hidtil har holdt mest af, eller med den skarpsindigste begrundelse hævder vrangforestillinger, der må forekomme ethvert barn tåbelige – ja, da ville vi tillægge psykoanalysen betydning; men hvis den kun kan fortælle os, hvorfor en festtaler kommer til at bruge et forkert ord, eller hvorfor en husmoder har forlagt sine nøgler, og lignende bagateller, vil også vi finde noget bedre at bruge vor tid og interesse på«.

Jeg vil da svare Dem: Tålmodighed, mine damer og herrer! Jeg mener, at Deres kritik ikke er inde på det rette spor. Det er rigtigt, at psykoanalysen ikke kan rose sig af, at den aldrig har givet sig af med bagateller. Tværtimod dannes dens iagttagelsesmateriale som regel af de uanselige fænomener, som andre videnskaber forkaster som alt for uvigtige – så at sige affaldet fra fænomenverdenen. Men mon De ikke i Deres kritik forveksler problemernes storhed med symptomernes ydre voldsomhed? Findes der ikke meget betydningsfulde ting, der under visse vilkår og på visse tidspunkter kun kan røbe sig ved ganske svage symptomer? Jeg kunne med lethed anføre flere sådanne situationer for Dem. Af hvilke ubetydelige tegn slutter de unge herrer iblandt Dem ikke, at De har vundet en dames sympati! Venter De en udtrykkelig kærlighedserklæring, en stormende omfavnelse – eller har De ikke tilstrækkeligt i et blik, som andre knap bemærker, en flygtig bevægelse, et håndtryks forlængelse med et sekund? Og hvis De som opdager medvirker ved opklaringen af et mord, venter De da virkelig, at morderen har efterladt sit fotografi samt sin adresse på gerningsstedet, eller må De ikke nødvendigvis lade Dem nøje med svagere og utydeligere spor af den person, De søger? Lad os altså ikke undervurdere de små tegn; måske lykkes det ud fra dem at komme på sporet af det større. Og ligesom De mener jeg, at de store problemer i verden og i videnskaben har førsteret til vor interesse. Men det nytter i reglen kun lidet, hvis man fatter den klare beslutning, at man nu vil vende sig mod udforskningen af dette eller hint store problem. Man ved da ofte ikke, hvorhen man skal rette sit næste skridt. I det videnskabelige arbejde er det mere lovende at gå i gang med det, man netop har foran sig, og til hvis udforskning der viser sig en vej. Gør man dette grundigt, fordomsfrit og uden forventninger, og har man heldet med sig, da kan der – i kraft af den sammenhæng, der forbinder alt med alt, også det små med det store – også af et så fordringsløst arbejde resultere en adgang til studiet af de store problemer.

Således ville jeg altså tale for at fastholde Deres interesse ved behandlingen af de tilsyneladende så uvæsentlige fejlreaktioner hos raske personer. Vi vil nu tage en person, der er ukendt med psykoanalysen, og spørge ham, hvordan han forklarer sig, at sådanne ting sker.

Han vil sikkert først svare: »Åh, det er ikke umagen værd at forklare – det er kun små tilfældigheder«. Hvad mener manden dermed? Vil han påstå, at der findes selv nok så små begivenheder, der ikke hører hjemme i altings sammenhæng, fænomener, der lige så godt ikke kunne eksistere, som de faktisk eksisterer. Hvis nogen på denne måde gennembryder den naturlige determinisme på et eneste sted, har han kasseret hele den videnskabelige verdens anskuelse. Man har da lov til at foreholde ham, hvor langt mere konsekvent da selv den religiøse verdensanskuelse er, når den med eftertryk forsikrer, at ingen spurv falder til jorden uden Guds vilje. Jeg mener, at vor ven ikke vil drage konsekvensen af sit første svar, og at han vil blive mere forsigtig og sige, at hvis han studerede disse ting, ville han sikkert finde forklaringer på dem: det drejer sig om små funktionelle afsporinger, unøjagtigheder i den sjælelige ydelse – unøjagtigheder, hvis betingelser lader sig angive. Et menneske, der ellers er i stand til at tale rigtigt, kan fortale sig, når vedkommende 1) føler sig let utilpas og er træt, 2) er ophidset og nervøs, eller 3) når han er særlig optaget af andre problemer. Det er let at bekræfte disse angivelser. Fortalelsen optræder virkelig særlig hyppigt, når man er træt, har hovedpine eller står foran et anfald af migræne. Under de samme omstændigheder glemmer man også let navne. Mange personer er vant til at erkende, at et migræneanfald nærmer sig, fordi de i denne fase glemmer navne. Også i sindsbevægelse tager man ofte fejl af ord, men også af ting, og dette: at man glemmer forsæt, foruden at man begår en række andre utilsigtede handlinger, bliver påfaldende, når man er adspredt, d.v.s. i grunden er koncentreret om noget andet. Et bekendt eksempel på en sådan adspredthed er professoren fra »Fliegende Blätter«: han lader sin paraply stå og tager en forkert hat på, fordi han tænker på de problemer, han vil behandle i sin næste bog. Eksempler på, hvordan man kan glemme beslutninger, man har truffet, løfter, man har afgivet, fordi man i mellemtiden har oplevet noget, som har optaget én stærkt, kender vi alle af egen erfaring.

Dette lyder jo meget fornuftigt og synes også at være sikret mod modsigelse. Det er måske ikke meget interessant – ikke sådan, som vi har ventet det. Men lad os nu se nærmere på disse forklaringer af fejlreaktionerne. De betingelser, der angives for, at disse fænomener skal finde sted, er ikke af indbyrdes ensartet karakter. Utilpashed og fordøjelsesvanskeligheder giver en fysiologisk begrundelse for ændringen i den normale funktion; sindsbevægelse, træthed og adspredthed er momenter af anden art, som man kunne kalde psyko-fysiologiske. Disse sidste lader sig let forme til en teori; både ved udmattelsen og adspredtheden, måske også ved den almindelige sindsbevægelse, fremkaldes en fordeling af opmærksomheden, hvilket kan have til følge, at den pågældende præstation tildrager sig for ringe opmærksomhed. Denne præstation kan da særlig let blive forstyrret og dermed unøjagtigt udført. Utilpashed og forandringer i blodtilførslen til centralnervesystemet kan have samme virkning, idet de øver en lignende indflydelse på det afgørende moment, nemlig opmærksomhedens fordeling. Det skulle altså i alle tilfælde dreje sig om virkningerne af en forstyrrelse af opmærksomheden, enten af organiske eller psykiske årsager.

Dette synes ikke at frembyde meget stof for vor psykoanalytiske interesse. Vi kunne føle os fristet til på ny at lade emnet falde. Men når vi går nærmere ind på iagttagelserne, er det ikke alting, der passer med denne opmærksomhedsteori til forklaring af fejlreaktionerne – i det mindste er det ikke alt, der naturligt kan afledes af den. Vi gør den erfaring, at sådanne fejlhandlinger og forglemmelser også forekommer hos personer, der ikke er udmattede, adspredte eller befinder sig i sindsbevægelse, men i alle henseender befinder sig i normaltilstand – medmindre man da netop på grund af fejlreaktionen vil pådutte de pågældende en sindsbevægelse, som de ikke selv vil være ved. Det kan heller ikke forholde sig så enkelt, at en præstation garanteres ved forøgelsen af den mod denne rettede opmærksomhed, og at en nedsættelse af denne truer præstationen. Der findes et stort antal handlinger, som man udfører rent automatisk, med meget ringe opmærksomhed, og alligevel ganske sikkert. Fodgængeren, der knap ved, hvor han går, følger alligevel den rigtige vej og standser ved målet uden at være gået fejl. I reglen går det i hvert fald sådan. Den øvede pianist rammer de rigtige tangenter uden at tænke over det. Han kan naturligvis også ramme forkert, men hvis det automatiske spil øgede faren for at slå forkert, måtte netop virtuosen, hvis spil efter langvarig øvelse er blevet helt automatisk, være mest udsat for den fare. Vi ser tværtimod, at mange handlinger sker med ganske særlig sikkerhed, når de ikke er genstand for en særlig opmærksomhed, og at den uheldige fejlreaktion netop kan forekomme, hvor der lægges særlig megen vægt på den rigtige præstation og der altså sikkert ikke sker nogen afledning af den nødvendige opmærksomhed. Man kan måske hævde, at dette er en følge af »sindsbevægelsen« eller »ophidselsen«, men vi forstår ikke, hvorfor ophidselsen ikke tværtimod koncentrerer opmærksomheden mod det, der er tilsigtet med så stærk interesse. Når en person ved en fortalelse i en vigtig tale eller mundtlig drøftelse siger det modsatte af det, han har til hensigt at sige, så kan dette næppe forklares ved den psyko-fysiologiske teori eller opmærksomhedsteorien.

Der findes ved fejlreaktionerne også så mange små bifænomener, man ikke forstår, og som vi ikke er blevet klogere på ved de hidtidige forklaringer. Hvis man f. eks. en overgang har glemt et navn, så ærgrer man sig, vil absolut se at komme i tanker om det og kan ikke rive sig løs fra denne opgave. Hvorfor lykkes det så overmåde sjældent den ærgerlige person at rette sin opmærksomhed – hvilket han jo så gerne vil – på ordet, der, som han siger, »ligger ham på tungen«, og som han straks genkender, når man siger det? Eller: der forekommer tilfælde, hvor fejlreaktionerne optræder i stort antal, knytter sig til hinanden eller afløser hinanden. Første gang havde man glemt et stævnemøde, og næste gang, da man jo har sat sig for ikke at glemme det, viser det sig, at man har indprentet sig et forkert tidspunkt. Ad omveje søger man at komme på et glemt ord og glemmer derved et andet navn, som kunne have hjulpet én ved eftersporingen af det første. Forsker man nu efter dette andet navn, forsvinder et tredje, o.s.v. Det samme kan som bekendt også ske m.h.t. trykfejl, der jo må opfattes som fejlreaktioner hos sætteren. En sådan hårdnakket trykfejl siges en gang at have indsneget sig i et socialdemokratisk blad. I referatet af en bestemt højtidelighed stod: »Blandt de tilstedeværende bemærkede man også H. k. H. kornprinsen«. Den næste dag forsøgte bladet at rette fejlen, gjorde undskyldning og skrev: »Der skulle naturligvis have stået knorprinsen«. Man taler i sådanne tilfælde gerne om trykfejlsdjævelen, sætternissen o. s.v. – udtryk, der i hvert fald går ud over en psyko-fysiologisk teori om trykfejlen.

Jeg ved heller ikke, om det er Dem bekendt, at man kan provokere fortalelsen – så at sige fremkalde den ved suggestion. En anekdote lyder: Da en meget ung skuespiller en gang havde fået betroet den vigtige rolle i »Jeanne d’Arc« at melde kongen, at »connétablen sender sit Schwert tilbage«, morede indehaveren af en helterolle sig under prøven med gang på gang at sige følgende tekst til den ængstelige unge skuespiller: »Komfortablen sender sin Pferd tilbage« – og han nåede sin hensigt. I forestillingen debuterede staklen virkelig med denne modificerede replik, skønt han var tilstrækkelig advaret – eller måske netop derfor.

Alle disse småtræk ved fejlreaktionerne forklares ikke ved hjælp af teorien om opmærksomhedsforringelsen. Men derfor behøver denne teori endnu ikke at være forkert. Den mangler måske noget, et supplement, for at den kan blive fuldt tilfredsstillende. Men også mange af fejlreaktionerne selv kan betragtes fra en anden side.

Lad os som den for vort formål bedst egnede blandt fejlreaktionerne tage fortalelsen. Vi kunne lige så godt vælge fejlskrivningen eller -læsningen. Vi må da først sige til os selv, at vi hidtil kun har spurgt om, hvornår – under hvilke betingelser – man fortaler sig, og at vi også kun har fået svar på dette. Men man kan også rette sin interesse andetsteds hen og spørge om, hvorfor man netop fortaler sig på denne og ikke på nogen anden måde; man tager da i betragtning, hvad fortalelsen går ud på. De vil, mine tilhørere, indse, at så længe man ikke besvarer dette spørgsmål – altså opklarer fortalelsens virkning – bliver fænomenet psykologisk set ved med at være en tilfældighed, selv om der måtte være fundet en fysiologisk forklaring. Når jeg kommer til at fortale mig, kunne jeg åbenbart gøre det på uendelig mange måder – i stedet for det ene rigtige ord sige et af tusinde andre, foretage utallige forvrængninger af det rigtige ord. Findes der nu et eller andet, der i dette specielle tilfælde pånøder mig netop denne ene form for fortalelse blandt alle de mulige, eller er det stadig kun et tilfælde, vilkårlighed, og lader der sig måske overhovedet intet fornuftigt sige om dette spørgsmål?

To forfattere, Meringer og Mayer (en filolog og en psykiater) har da også i 1895 gjort forsøg på at angribe fortalelsesproblemet fra denne side. De har samlet eksempler og i første omgang beskrevet dem ud fra rent deskriptive synspunkter. Dette giver naturligvis ikke nogen forklaring, men kan vise vejen til en sådan. De inddeler de forvrængninger, som den tilsigtede tale undergår ved fortalelsen, i ombytninger, forklange, efterklange, sammenblandinger (kontaminationer) og erstatninger (substitutioner). Jeg vil referere eksempler fra de to forfatteres hovedgrupper. Et tilfælde af ombytning er det, når nogen siger: Milo fra Venus i stedet for Venus fra Milo (ombytning af ordenes rækkefølge). En forklaring er: »Es war mir auf der Schwest … auf der Brust so schwer«. En efterklang ses i den uheldigt lydende skål: »Ich fordere Sie auf, auf das Wohl unseres Chefs aufzustossen«. Disse tre former for fortalelse er ikke særlig hyppige. Langt oftere vil De se tilfælde, hvor fortalelsen opstår ved en sammentrækning eller sammenblanding, f. eks. når en herre på gaden tiltaler en dame med ordene: »Wenn Sie gestatten, mein Fräulein, möchte ich Sie gerne begleit-digen«. I blandingsordet ses foruden ordet Begleiten (ledsage) også ordet Beleidigen (krænke, tilføje overlast). (I øvrigt vil den unge mand næppe få noget ud af sin henvendelse). Som eksempel på en substitution anfører M. og M., det tilfælde, at en person siger: »Ich gebe die Präparate in den Briefkasten« i stedet for »Brütkasten«, o.s.v.

Det forsøg på en forklaring, som de to forfattere støtter på deres eksempelsamling, er ganske overordentlig utilstrækkeligt. De mener, at et ords stavelser og lyde har forskellig værdi, og at innervationen af det værdifuldere element kan virke forstyrrende ind på de mindre værdifulde elementers. De bygger åbenbart herved på de i sig selv slet ikke så hyppige for- og efterklange; på andre resultater af fortalelsen kan disse foretrukne lyde – hvis de overhovedet eksisterer – overhovedet ikke anvendes. Oftest fortaler man sig jo, idet man i stedet for et ord siger et andet, der ligner det meget, og denne lighed er for mange tilstrækkeligt til at forklare fortalelsen. F. eks. en professor i sin indledningsforelæsning: »Ich bin nicht geneigt (geeignet) die Verdienste meines sehr geschätzten Vorgängers zu würdigen«. Eller en anden professor: »Beim weiblichen Genitale hat man trotz vieler Versuchungen … Pardon: Versuche …«

Den almindeligste og også mest påfaldende form for fortalelse er imidlertid at sige det stik modsatte af, hvad man har til hensigt at sige. Derved kommer man naturligvis langt bort fra lydforholdene og lighedsvirkningerne og kan til erstatning herfor påberåbe sig, at modsætninger har et meget stærkt begrebsmæssigt slægtskab med hinanden og står hinanden særlig nær i den psykologiske association. Der findes historiske eksempler af denne art: En præsident for vort deputeretkammer åbnede en gang et møde med ordene: »Mine herrer, jeg konstaterer tilstedeværelsen af … medlemmer og erklærer hermed mødet for hævet«.

På lignende måde som modsætningsrelationen virker dernæst en eller anden mudret association, der under visse omstændigheder kan dukke op på ret upassende måde. Det fortælles f. eks., at den berømte fysiolog Dubois-Reymond skulle holde festtalen, da et barn af den bekendte opfinder og industrimand W. Siemens skulle giftes med et barn af H. Helmholtz. Han sluttede sin sikkert fortrinlige tale med ordene: Og derfor et leve for det nye firma – Siemens og Halske! Dette var som bekendt navnet på det gamle firma. Sammenstillingen af de to navne måtte ligge lige så mundret for berlineren som f. eks. Christiani og Nielsen for københavneren.

Til lydforholdene og ordligheden må vi altså også føje indflydelsen fra ordassociationerne. Men ikke nok hermed. I en række tilfælde synes forklaringen på den iagttagne fortalelse ikke at lykkes, før vi tager med i betragtning, hvad der blev sagt eller blot tænkt en sætning forinden. Altså atter et tilfælde af efterklang som det af Meringer nævnte, blot fra større afstand. – Jeg må tilstå, at jeg i det hele har indtrykket af, at vi nu er kommet længere bort end nogen sinde fra en forståelse af fortalelsen!

Imidlertid håber jeg, at jeg ikke tager fejl, når jeg siger, at vi alle under den netop anstillede undersøgelse har fået et nyt indtryk af eksempler på fortalelse – et indtryk, som det alligevel kunne lønne sig at dvæle ved. Vi undersøgte de betingelser, under hvilke en fortalelse overhovedet finder sted, derefter de påvirkninger, som bestemmer den forvrængning, i hvilken fortalelsen finder udtryk – men virkningen af fortalelsen, uden hensyn til dens opståen, har vi endnu slet ikke set på. Hvis vi beslutter os dertil, må vi endelig også finde mod til at sige: »I nogle af eksemplerne er der jo også en mening i det, som er sket ved fortalelsen.« Hvad vil det sige, at der er mening i det? Jo, det vil sige, at fortalelsens effekt måske har ret til selv at blive opfattet som en fuldgyldig psykisk akt, der forfølger sit eget mål – som en ytring af indhold og betydning. Vi har hidtil stedse talt om fejlhandlinger, men nu synes det, som om selve fejlhandlingen ofte har været en helt rimelig, ordnet handling, der blot har sat sig i stedet for den anden, forventede eller tilsigtede handling.

Denne fejlhandlingens egenbetydning synes jo i enkelte tilfælde at være håndgribelig og umiskendelig. Når præsidenten hæver deputeretkammerets møde med de første ord i stedet for at åbne dette, så er vi ifølge vort kendskab til de forhold, under hvilke denne fortalelse fandt sted, tilbøjelig til at finde en mening i den. Han venter sig intet godt af mødet og ville være glad for straks at kunne afbryde det. Påvisningen af denne mening, altså tydningen af denne fortalelse, volder os slet ingen vanskeligheder. Eller hvis en dame tilsyneladende anerkendende spørger en anden: »Den henrivende hat har De vel selv aufgepatzt?« – så vil ikke alverdens videnskabelighed kunne afholde os fra i denne ytring at høre: Denne hat er eine Patzerei. Eller hvis en dame, der er kendt for at være meget myndig, fortæller: »Min mand spurgte doktoren, hvilken diæt han skulle holde, men doktoren sagde, at han ikke behøver nogen diæt – han kan spise og drikke, hvad jeg vil – så er denne fortalelse på den anden side et umiskendeligt udtryk for et konsekvent program.

Mine damer og herrer: Hvis det skulle vise sig, at ikke kun nogle få tilfælde af fortalelser og fejlreaktioner i det hele taget, men et større antal af dem har en mening, så vil uundgåeligt denne fejlreaktionernes mening, som der endnu ikke har været talt om, blive det for os interessanteste og med rette trænge alle andre synspunkter i baggrunden. Vi kan da ignorere alle fysiologiske og psyko-fysiologiske momenter og kan hengive os til rent psykologiske undersøgelser over meningen, d.v.s. betydningen, hensigten med fejlreaktionen. Vi vil ikke undlade at gennemgå et større iagttagelsesmateriale med henblik på denne forventning.

Før vi bringer dette forsæt til udførelse, vil jeg dog gerne indbyde Dem til sammen med mig at følge et andet spor. Det er ofte forekommet, at en digter har benyttet en fortalelse eller en anden fejlreaktion som middel i den digteriske fremstilling. Denne kendsgerning må i sig selv allerede vise os, at han anser fejlreaktionen, f. eks. fortalelsen, for at indeholde en mening, for han fremkalder den jo med hensigt. Det foregår jo ikke sådan, at digteren tilfældigt skriver fejl og derefter lader sin fejlskrivning blive stående som en fortalelse hos figuren. Gennem fortalelsen vil han bibringe os forståelse af noget, og vi kan jo kontrollere, hvad det drejer sig om – om han f. eks. vil antyde for os, at den pågældende person er adspredt og træt eller venter et anfald af migræne. Naturligvis vil vi ikke overvurdere det, når digteren anvender fortalelsen som noget meningsfyldt. Den kunne jo i virkeligheden være meningsløs, en psykisk tilfældighed eller kun i ganske sjældne tilfælde have en mening, idet digteren da beholdt retten til at gøre den spirituel ved at udstyre den med en mening for at bruge den til sine formål. Men det skulle heller ikke undre, om vi kunne få mere at vide om fortalelsen hos digteren end hos filologen og psykiateren.

Et sådant eksempel på fortalelse finder vi i »Wallenstein« (Piccolomini, første akt, femte scene). Max Piccolomini har i den foregående scene på det lidenskabeligste taget parti for hertugen og talt sværmerisk om fredens velsignelser, som han havde oplevet på sin rejse, mens han ledsagede Wallensteins datter ind i lejren. Han lader sin fader (Octavio) og hoffets udsending, Questenberg, tilbage i stor bestyrtelse. Og nu fortsætter femte scene: [1]

Questenberg: Ak, er det sådan fat? Min kære ven, skal han da gå herfra med disse tanker? Hvi kalder vi ham ikke straks tilbage? og åbne nu på stedet her hans øjne?

Octavio (efter et øjeblik at have været hensunket i grublerier): Han åbned’ mine øjne, og jeg så, hvad ikke glæde voldte.

Questeberg:Kær ven, hvad fattes Dem?

Octavio: Oh, den fordømte rejse.

Questenberg: Hvorfor? Hvorledes?

Octavio: Kom, jeg må forfølge det skæbnesvangre spor – ja, jeg vil se med mine egne øjne – kom dog, kom! (vil føre ham med sig).

Questenberg? Hvorhen?

Octavio (hurtigt): Til hende!

Questenberg: Hvem?

Octavio (retter sig): Til Wallenstein!

Octavio ville sige »til ham«, til hertugen, men fortaler sig og forråder ved sine ord »til hende« i det mindste for os, at han meget vel har erkendt den indflydelse, der får den unge krigshelt til at sværme for freden.

Et eksempel, der gør endnu stærkere indtryk, har O. Rank fundet hos Shakespeare. Det findes i »Købmanden i Venedig« i den berømte scene, hvor den lykkelige elsker skal vælge mellem tre skrin, og jeg kan måske ikke gøre noget bedre end at læse Ranks korte fremstilling op for Dem:

»En digterisk overmåde fint motiveret og teknisk blændende anvendt fortalelse, der ligesom den af Freud i »Wallenstein« påviste røber, at digterne kender mekanismen og meningen i denne fejlreaktion og forudsætter forståelse herfor også hos tilhøreren, findes i Shakespeares »Købmanden i Venedig« (tredje akt, anden scene). Portia, som af faderens vilje er tvunget til at vælge ægtefælle ved lodtrækningen, er hidtil ved tilfældets gunst sluppet for alle uvelkomne friere. Da hun omsider i Bassanio har fundet den bejler, hun virkelig holder af, er hun bange for, at også han vil trække det forkerte lod. Hun vil nu allerhelst sige til ham, at han også i så tilfælde kan være vis på hendes kærlighed, men er ved sin ed forhindret deri. I denne indre konflikt lader digteren hende sige til den velkomne bejler: [2]

Vent lidt, tøv dog en dag kun eller to,

før I forsøger. Hvis I vælger fejl,

så mister jeg jert selskab! Tøv en stund;

der er en røst, der siger mig, men det er

ej elskov, – at jeg nødig mister jer,

og hadet plejer ikke, veed I selv,

at give råd af den beskaffenhed;

men, for at I skal ikke misforstå mig, –

og dog, en pige har ej altid ord

for sine tanker, – helst jeg holdt jer hen

en måned eller to, for Iskal prøve

jert held for mig. – Jeg kunne lære jer

at vælge ret; men så brød jeg min ed;

det vil jeg ej; I kan gå glip af mig!

men gør I det, så frister I mig til

et syndigt ønske, at jeg var mensvoren.

Oh, skam få Eders øjne; de har tryllet

og tvedelt mig; den ene halvdel af mig

er Eders og den anden Eders – nej,

jeg ville sige min; men er den min,

så er den Eders, og I får det hele.

Netop det, som hun vil antyde sagte for ham, fordi hun i grunden helt skulle fortie det, nemlig at hun allerede før valget helt er hans og elsker ham – dette lader digteren med beundringsværdig psykologisk finfølelse komme til åbent udtryk i fortalelsen og evner ved dette kunstgreb at berolige bejlerens ulidelige uvished og tilhørerens tilsvarende spænding med hensyn til valgets resultat.«

Jeg beder Dem endelig bemærke, hvor fint Portia til slut mægler mellem de to udsagn, der indeholdes i fortalelsen – hvordan hun ophæver modsigelsen mellem dem og dog giver fortalelsen ret:

Men er den min, så er den Eders,

og I får det hele.

Lejlighedsvis har også en tænker, der står medicinen fjernt, med en bemærkning opklaret meningen med en fejlreaktion og anticiperet vore bestræbelser for dens opklaring. Alle kender den åndrige satiriker Lichtenberg (1742-1799), om hvem Goethe har sagt: »Hvor han siger en vits, skjuler der sig et problem.« Men af og til kommer gennem vitsen også problemets løsning for en dag. Lichtenberg skriver i sine vittige og satiriske betragtninger følgende sætning: »Han læste altid Agamemnon i stedet for angenommen – så meget havde han læst i Homer«. Dette er virkelig fejllæsningens teori.

Næste gang vil vi prøve, om vi kan følge digterne i deres opfattelse af fejlreaktionen.

3. Forelæsning

Fejlreaktionerne

(fortsættelse)

Mine damer og herrer! Sidste gang fandt vi på ikke at betragte fejlreaktionen i relation til den af denne ødelagte tilsigtede præstation, men i sig selv; vi fik indtryk af, at den i enkelte tilfælde synes at forråde sin egen mening, og vi sagde til os selv, at hvis det var muligt at bekræfte i større omfang, at fejlreaktionen har en mening, ville denne sidste snart blive interessantere for os end undersøgelsen af de omstændigheder, under hvilke fejlreaktionen indtræffer.

Lad os endnu en gang vedtage, hvad vi vil forstå ved psykisk proces’ »mening«: Ikke andet end den hensigt, den tjener, og dens stilling i en psykisk række. Ved de fleste af vore undersøgelser kan vi i stedet for »mening« også sige »hensigt« eller »tendens«. Var det altså kun et bedragerisk skin eller en poetisk forherligelse af fejlreaktionen, når vi mente at se en hensigt i den?

Lad os blive ved eksemplerne på fortalelse og se ud over et større antal sådanne iagttagelser. Vi vil da finde hele kategorier af tilfælde, i hvilke fortalelsens hensigt, mening, er ganske åbenbar. Fremfor alt de tilfælde, i hvilke det modsatte træder i stedet for det tilsigtede. Præsidenten erklærer i sin åbningstale: »Jeg erklærer mødet for hævet«. Dette er jo utvetydigt. Meningen og hensigten med hans fortalelse er, at han vil afslutte mødet. »Han siger det selv,« kunne man sige dertil – »vi behøver jo kun at tage ham på ordet«. Forstyr mig nu ikke med den indvending, at dette ikke er muligt – at vi jo ved, at han ikke ville hæve mødet, men åbne det, og at han selv, som vi netop har anerkendt som øverste instans, kan bekræfte, at han ville åbne det. De glemmer da, mine tilhørere, at vi er blevet enige om først at betragte fejlreaktionen i og for sig selv; dens forhold til den intention, som den forstyrrer, skal først senere diskuteres. De gør Dem ellers skyldig i en logisk fejl, ved hvilken De glat væk borteskamoterer det problem, der behandles, hvilket på engelsk kaldes begging the question.

I andre tilfælde, hvor man ikke netop har sagt det modsatte af, hvad man ville, kan en modsat mening dog komme til udtryk gennem fortalelsen. »Ich bin nicht geneigt, die Verdienste meines Vorgängers zu würdigen«. »Geneigt« er ikke det modsatte af »geeignet«, men det er en åbenlys tilståelse, som står i skarp modsætning til den situation, i hvilken taleren skal udtrykke sig.

I atter andre tilfælde føjer fortalelsen ganske simpelt en yderligere mening til den tilsigtede. Sætningen høres da som en sammentrækning, forkortelse, fortætning af flere sætninger. F. eks. den myndige dame: »Han kan spise og drikke, hvad jeg vil«. Dette er ganske, som om hun havde fortalt: »Han kan spise og drikke, hvad han vil. Men hvad betyder hans vilje? I stedet for ham vil jeg«. Fortalelserne gør ofte indtryk af at være sådanne forkortelser, f. eks. når en anatomiprofessor efter sin forelæsning om næsehulen spørger, om tilhørerne også har forstået den, og efter det almindelige bekræftende svar på spørgsmålet fortsætter: »Jeg tror det ikke, for de folk, som forstår næsehulen, kan man selv i en millionby tælle på en finger … undskyld, på én hånds fingre«. Den forkortede tale har også sin betydning; den siger, at der kun findes ét menneske, der forstår dette.

Over for disse grupper af tilfælde, i hvilke fejlreaktionen selv lader sin mening komme til udtryk, står der andre, i hvilke fortalelsen ikke har leveret noget, der i sig selv giver nogen mening, og hvor den altså strider absolut imod vore forventninger. Hvis nogen ved en fortalelse fordrejer et navn eller sammensætter stavelsesrækker uden mening, så synes spørgsmålet om, hvorvidt alle fejlreaktioner udtrykker en eller anden mening, allerede at være besvaret benægtende ved disse meget hyppige tilfælde. Men ved et nærmere studium af sådanne eksempler viser det sig, at en forståelse af disse forvanskninger let bliver mulig, ja, at forskellen mellem disse dunklere og de tidligere, klare tilfælde slet ikke er så stor.

En mand, der blev spurgt om, hvordan hans hest havde det, svarede: »Ja, das draut … das dauert vielleicht noch einen Monat«. Da man derpå spurgte ham, hvad han i grunden ville have sagt, svarede han, at han syntes, at det var en »traurig« historie, og at sammenstødet mellem »dauert« og »traurig« havde resulteret i det omtalte »draut«.

En anden fortalte om visse forhold, som han kritiserede og fortsatte: »Dann aber sind Tatsachen zum Vorschwein gekommen …« På forespørgsel bekræfter han, at han ville betegne disse forhold som »Schweinereien«. »Vorschein« og »Schweinerei« havde i forening dannet det besynderlige »Vorschwein«. (Meringer and Mayer).

Husk nu tilfældet med den unge mand, der ville begleitdigen den ham ubekendte dame. Vi tog os den frihed at opløse denne orddannelse i begleiten og beleidigen og følte os sikker på denne tydning uden at kræve bekræftelse på den. De ser af disse eksempler, at også disse dunklere tilfælde af fortalelse lader sig forklare ved sammenstødet, interferensen, mellem de to forskellige talehensigter; forskellene opstår kun derved, at i det ene tilfælde erstatter den ene hensigt fuldstændig den anden (substituerer den), som f. eks. ved fortalelser, som går ud på det stik modsatte af det, man ville sige, medens fortalelserne i andre tilfælde må nøjes med at forvrænge eller modificere hensigten, så at der opstår blandingsdannelser, der i sig selv forekommer mere eller mindre meningsfyldt.

Vi mener nu at have fattet hemmeligheden ved et stort antal fortalelser. Holder vi fast ved denne erkendelse, vil vi kunne forstå andre grupper, der hidtil har været gådefulde. Ved navneforvrængning kan vi f. eks. ikke antage, at det altid drejer sig om konkurrence mellem to hinanden lignende og dog forskellige navne. Men den anden hensigt er dog let at gætte. Forvrængning af et navn forekommer meget hyppigt uden for fortalelserne; man forsøger herved at få navnet til at lyde grimt eller at få det til at minde om noget lavt – en kendt form for forhånelse, som det dannede menneske snart lærer at give afkald på, men ikke gerne giver afkald på. Han tillader sig ofte at anvende metoden som »vittighed«, om end på yderst lavt plan. For at nævne et grelt og hæsligt eksempel på denne navneforvanskning minder jeg om, at man i disse tider har forvandlet navnet på den franske republiks præsident, Poincaré, til »Schweinskarré«. Det ligger altså nær også at antage en sådan smædende hensigt ved fortalelsen – en hensigt, som trænger igennem i forvrængningen af navnet. Lignende forklaringer ligger snublende nær, når vi vil videreføre vor opfattelse, nemlig f.s.v. angår visse tilfælde af fortalelse med komisk eller absurd effekt. »Ich fordere Sie auf auf das Wohl unseres Chefs aufzustossen«. Her forstyrres en festlig stemning på uventet måde ved indtrængen af et ord, der vækker uappetitlig forestilling, og vi kan i analogi med visse spotte- og trusseltaler næppe tro andet, end at en tendens, der i høj grad strider mod den prætenderede hyldest, og f. eks. vil sige: »Tro ikke på dette, det er ikke mit alvor, jeg vil blæse på den fyr, o.s.v.«, ønsker at komme til udtryk. Noget ganske tilsvarende gælder for fortalelser, der laver harmløse ord om til uanstændige eller obskøne gloser, såsom Apopos for Apropos eller Eischeissweibchen for Eiweissscheibchen. (Meringer und Mayer).

Vi kender hos mange mennesker en sådan tendens til med et vist velbehag og med vilje at forvanske harmløse ord til obskøne gloser; denne tendens anses af mange for noget vittigt, og i virkeligheden må vi, når vi hører noget sådant af et menneske, først skaffe os at vide, om han har sagt det med vilje og som vittighed, eller om det drejer sig om en fortalelse.

Nuvel, så ville vi jo med forholdsvis ringe besvær have løst fejlreaktionernes gåde! De er ikke tilfældigheder, men alvorlige sjælelige akter, de har deres mening, de opstår ved samvirke – måske snarere: indbyrdes modvirken – af to forskellige hensigter. Men nu kan jeg også forstå, at De vil overøse mig med et væld af spørgsmål og tvivl, der skal besvares og afvikles, før vi tør glæde os over dette første resultat af vort arbejde. Jeg vil absolut ikke stimulere Dem til forhastede afgørelser. Lad os overveje det hele i den rette orden, det ene efter det andet.

Hvad vil De da sige til mig? Om jeg mener, at denne forklaring gælder for alle tilfælde af fortalelse eller kun for et vist antal? Om man tør udstrække denne opfattelse til de mange andre arter af fejlreaktioner – fejllæsninger, fejlskrivninger, forglemmelser, at smide ting væk o.s.v.? Hvad betyder da momenter som f. eks. udmattelse, sindsbevægelse, adspredthed og opmærksomhedsforstyrrelser i betragtning af fejlreaktionernes psykiske natur? Desuden ser man jo nok, at af de to konkurrerende tendenser ved fejlreaktioner er den ene altid åbenbar, men den anden ikke altid. Hvad gør man for at gætte denne sidste, og når man mener at have gættet den, hvordan beviser man så, at den ikke blot er sandsynlig, men ogå den eneste rigtige? Har De andet og mere at spørge om? Dersom dette ikke er tilfældet, så fortsætter jeg selv. Jeg minder Dem om, at vi i grunden ikke interesserer os så meget for selve fejlreaktionerne – at vi ved studiet af dem kun ønskede at lære noget, der kunne udnyttes for psykoanalysen. Derfor opstiller jeg spørgsmålet: Hvad er det for hensigter eller tendenser, som andre kan forstyrre på en sådan måde, og hvilke forhold består der mellem de forstyrrende og de forstyrrede tendenser? Således begynder vort arbejde på ny, så snart problemet er løst.

Er dette altså forklaringen på alle tilfælde af fortalelse? Jeg er meget tilbøjelig til at tro dette – nemlig fordi der lader sig finde en sådan opløsning hver eneste gang, man undersøger et tilfælde af fortalelse. Men det lader sig heller ikke bevise, at en fortalelse ikke kan ske uden en sådan mekanisme. Det er muligt; for os er det teoretisk ligegyldigt, thi de slutninger, som vi vil drage med henblik på indføringen i psykoanalysen, vil stå fast, selv om – hvilket absolut ikke er tilfældet – kun et mindretal af fortalelserne skulle svare til vor opfattelse. Det næste spørgsmål: om vi tør anvende det, som vi har fundet ud af m.h.t. fortalelsen, på de andre arter af fejlreaktioner, vil jeg anticiperende besvare bekræftende. De, mine tilhørere, vil selv kunne overbevise Dem derom, når vi giver os til at undersøge eksempler på fejlskrivning, fejltælling o.s.v. Jeg foreslår Dem imidlertid af tekniske grunde at udsætte dette arbejde, indtil vi har behandlet selve fortalelsen endnu grundigere.

Spørgsmålet om, hvad de af de nævnte forfattere i forgrunden stillede momenter: ildebefindende, træthed, sindsbevægelse, adspredthed, altså teorien om opmærksomhedsforstyrrelsen, kan betyde for os, hvis vi antager den beskrevne psykiske mekanisme i fortalelsen, fortjener en indgående besvarelse. Læg vel mærke til, at vi ikke bestrider disse momenter. Det sker i det hele taget ikke så ofte, at psykoanalysen bestrider noget, der hævdes fra anden side; den føjer som regel kun noget nyt til, men det sker ganske lejlighedsvis, at dette hidtil oversete og nytilkomne netop er det væsentlige. Indflydelsen af de fysiologiske tilstande, der skyldes let utilpashed, fordøjelsesvanskeligheder og udmattelse på fortalelsernes opståen, må uden videre anerkendes; daglig og personlig erfaring kan overbevise Dem om det. Men hvor lidt forklares der dog hermed! Fremfor alt er de ikke nødvendige betingelser for fejlreaktionen. Fortalelsen er lige så vel mulig, når man er fuldstændig rask og ved normalt befindende. Disse legemlige momenter betyder altså kun lettelser og begunstigelser for fortalelsens ejendommelige sjælelige mekanisme. Med henblik på dette forhold har jeg en gang benyttet en sammenligning, som jeg nu vil gentage, fordi jeg ikke kan finde nogen bedre. Lad os antage, at jeg i en sen nattetime vandrer på et ensomt sted, hvor jeg bliver overfaldet af en bandit, der røver ur og tegnebog fra mig, og at jeg derefter anmelder røveriet på nærmeste politistation med følgende ord, fordi jeg ikke har set røverens ansigt tydeligt: »Ensomhed og mørke har netop berøvet mig mine værdisager«. Politikommissæren vil nu kunne sige til mig: »De synes med urette at hylde en ekstremt mekanistisk opfattelse. Lad os hellere fremstille sagens sammenhæng sådan: I ly af mørket og begunstiget af stedets ensomhed har en ukendt røver frarøvet Dem Deres værdisager. Den væsentlige opgave i Deres tilfælde forekommer mig at være, at vi finder forbryderen. Måske kan vi da fratage ham hans bytte.«

De psykofysiologiske momenter såsom sindsbevægelse, adspredthed og opmærksomhedsforstyrrelse, giver os åbenbart meget lidt til forklaring. De er kun talemåder, spanske vægge, som vi ikke skal lade os afholde fra at kigge bagved. Vi må tværtimod spørge om, hvad der her har fremkaldt sindsbevægelsen, den specielle afledning af opmærksomheden. Lydpåvirkninger, ordligheder og de fra ordene udgående almindelige associationer må nok anerkendes som betydningsfulde. De letter fortalelsen, idet de viser den de veje, den kan vandre. Men hvis jeg har en vej foran mig, er det dermed også afgjort som en selvfølge, at jeg vil betræde den? Der behøves endnu et motiv, for at jeg skal beslutte mig dertil, og desuden en kraft, som bringer mig fremad på denne vej. Også disse lyd- og ordrelationer er altså kun, ligesom de legemlige tilstande, begunstigelser for fortalelsen og kan ikke give dens egentlige forklaring. Tænk dog på, at i et uhyre overtal af tilfælde forstyrres min tale dog ikke af den omstændighed, at de ord, jeg bruger, ved klanglighed minder om andre, at de er inderlig forbundet med deres modsætninger, eller at der udgår sædvanlige associationer fra dem. Man kunne måske med filosoffen Wundt finde den udvej, at fortalelsen sker, når associationstilbøjelighederne på grund af legemlig udmattelse får overtaget over den øvrige taleintention. Dette lod sig meget vel høre, hvis det ikke stred mod erfaringen, ifølge hvis vidnesbyrd i én række af tilfælde de legemlige og i en anden de associative betingelser for fortalelsen mangler.

Af særlig interesse for mig er dog Deres næste spørgsmål – på hvilken måde kan man konstatere de to tendenser, der træder i interferens med hinanden. De aner sandsynligvis ikke, hvor skæbnesvangert dette spørgsmål er. Ikke sandt, den ene af de to tendenser, nemlig den forstyrrede, er altid utvivlsom: den person, som begår fejlhandlingen, kender den og vedkender sig den. Kun den anden, den forstyrrende, kan give anledning til tvivl og betænkeligheder. Nu har vi allerede hørt – og De har sikkert ikke glemt det – at i en række tilfælde er denne anden tendens lige så tydelig. Den viser sig gennem fortalelsens effekt, hvis vi blot har mod til at lade denne effekt tale for sig selv. Når præsidenten fortaler sig og siger det modsatte, er det klart, at han vil åbne mødet, men lige så klart, at han også gerne vil hæve det. Dette er så tydeligt, at der ikke bliver noget tilbage at tyde. Men de andre tilfælde, i hvilke den forstyrrende tendens kun forvansker den oprindelige uden helt at bringe sig selv til udtryk – hvordan er det i disse muligt at gætte den forstyrrende tendens ud fra forvanskningen?

I en første række af tilfælde på meget simpel og sikker måde – nemlig den samme som den, på hvilken man konstaterer den forstyrrede tendens. Denne får man jo direkte oplyst af taleren; efter fortalelsen genopretter han straks den oprindelige tilsigtede ordlyd. »Das draut, nein, das dauert vielleicht noch einen Monat«. Nuvel, den forvanskende tendens får vi ligeledes ham selv til at tale om. Man spørger ham: »Hvorfor sagde De nu først ’draut’?« Han svarer: »Jeg ville sige: ’Das ist eine traurige Geschichte’.« Og i det andet tilfælde, ved fortalelsen »Vorschwein«, bekræfter han ligeledes over for Dem, at han først ville sige: »Das ist eine Schweinerei«, men at han derefter modererede sig og valgte en anden udtalelse. Konstateringen af den forvanskede tendens er altså her lykkedes lige så sikkert som klarlæggelsen af den forvanskede. Det er også i en bestemt hensigt, at jeg her har valgt eksempler, hvis meddelelse og analyse hverken stammer fra mig eller nogen af mine tilhængere. Dog var i begge disse tilfælde et vist indgreb nødvendigt for at fremme analysen. Man måtte spørge taleren, hvorfor han havde fortalt sig sådan – hvad han var i stand til at sige om fortalelsen. Ellers ville han måske være gået forbi sin fortalelse uden at ville opklare den. På forespørgsel gav han imidlertid forklaringen med det første indfald, han fik. Og nu ser De, at dette lille indgreb og dets resultat allerede er en psykoanalyse og forbilledet for enhver psykoanalytisk undersøgelse, som vi vil anstille i det følgende.

Er jeg nu for skeptisk, hvis jeg antager, at i samme øjeblik psykoanalysen dukker op for Dem, rejser også modstanden mod den hovedet hos Dem? Har De ikke lyst til at indvende over for mig, at oplysningen fra den adspurgte person, der har gjort sig skyldig i fortalelsen, ikke er fuldkommen beviskraftig? De mener, at han naturligvis vil gøre sig umage for at efterkomme anmodningen om at forklare fortalelsen, og at han så siger det første det bedste, der falder ham ind, hvis det forekommer ham brugbart til en sådan forklaring. Dermed er der, mener De, ikke givet noget bevis for, at fortalelsen virkelig foregik således. Jovist, det kunne være sket sådan, men lige så godt på anden måde. Han kunne også være kommet i tanker om noget andet, der havde passet lige så godt, måske bedre – sådan vil Deres indvending lyde.

Det er mærkeligt, hvor ringe respekt De i grunden har for en psykisk kendsgerning! Forestil Dem nu, at en eller anden har foretaget den kemiske analyse af et bestemt stof og udvundet en vis vægt, så og så mange milligram, af en bestanddel af stoffet. Af dette kvantum lader der sig drage bestemte slutninger. Mener De nu, at det nogen sinde ville falde en kemiker ind at kritisere disse slutninger med den motivering, at den isolerede substans også kunne have haft en anden vægt? Enhver bøjer sig for den kendsgerning, at det netop var denne vægt og ingen anden, og bygger tillidsfuldt sine videre slutninger op på den. Kun hvis der foreligger den psykiske kendsgerning, at den adspurgte har fået et bestemt indfald, vil De tage det for gode varer og sige, at han også kunne være kommet i tanker om noget andet! De har nemlig illusionen om en psykisk frihed i Dem og vil ikke give afkald på den. Det gør mig ondt, at jeg på dette punkt står i den skarpeste modsætning til Dem.

Nu vil De bryde af her, men kun for at genoptage modstanden på et andet sted. De fortsætter: »Vi forstår, at det er psykoanalysens særlige teknik, at den lader sig sine problemers løsning sige af de analyserede selv. Nu vil vi tage et andet eksempel, nemlig dette, i hvilken festtaleren opfordrer forsamlingen til »auf das Wohl des Chefs aufzustossen«. De siger, kære taler, at den forstyrrende intention i dette fald er en forhånelse – det er den, som sætter sig imod udtrykket for hyldest og respekt. Men det er jo kun en tydning set fra Deres egen side, støttet på iagttagelser uden for fortalelsen. Hvis De i dette tilfælde spørger den, der har fortalt sig, vil han ikke bekræfte for Dem, at han tilsigtede en forhånelse – han vil tværtimod energisk benægte noget sådant. Hvorfor opgiver De ikke Deres ubeviselige tydning over for denne klare protest?« – sådan lyder Deres argument.

Ja, denne gang har De virkelig gode kort på hånden. Jeg præsenterer mig for den ubekendte festtaler; han er sandsynligvis assistent hos den fejrede chef, måske allerede lektor, en yngre mand med de bedste fremtidsudsigter. Jeg trængte ind på ham for at få at vide, om han alligevel ikke har mærket noget, der kan have protesteret mod opfordringen til at hylde chefen. Men dér kom jeg galt af sted! Han bliver utålmodig og bruser pludselig op: »Nu råder jeg Dem til at høre op med alt Deres spørgeri, for ellers skal De få med mig at bestille. De ødelægger desuden hele min karriere med Deres mistænkeliggørelse. Jeg sagde ganske simpelt ’aufstossen’ i stedet for ’anstossen’, fordi jeg allerede to gange tidligere i samme sætning havde sagt auf. Det er det, som Meringer kalder en efterklang, og mere er der ikke at snage i den historie. For står De? Basta!« Hm, det er jo en overraskende reaktion, en virkelig energisk afvisning. Jeg ser, at jeg ikke får noget ud af at udspørge den yngre mand, men tænker samtidig, at han røber en stærk personlig interesse i, at hans fejlreaktion ikke skal have nogen mening. De, mine tilhørere, vil måske også synes, at det ikke er rigtigt, at han straks bliver så grov ved en rent teoretisk undersøgelse, men, vil De mene, til syvende og sidst må han dog selv vide, hvad han ville sige og ikke ville sige.

Såh, må han det? Det er måske alligevel et spørgsmål.

Men nu tror De, at De har mig i saksen. »Dette er altså Deres teknik,« hører jeg Dem sige. »Når den pågældende, der er kommet til at fortale sig, siger noget derom, der passer Dem, så erklærer De ham for den højeste, definitive autoritet i sagen: Han siger det jo selv! Men hvis det, han siger, ikke passer i Deres kram, påstår De straks, at han intet betyder, og at ham behøver man ikke at tro på.«

Dette er ganske vist rigtigt. Men jeg kan vise Dem et lignende tilfælde, i hvilket det går lige så uhyrligt til. Hvis en tiltalt tilstår en strafbar handling over for dommeren, så tror denne på tilståelsen, men nægter tiltalte, tror dommeren ham ikke. Hvis det forholdt sig anderledes, ville der ingen retspleje findes, og dette system må De vel lade forblive gældende trods lejlighedsvise fejltagelser.

»Ja, men er De da dommeren og den, der har fortalt sig, en tiltalt, der stilles for retten? Er en fortalelse da en forseelse?«

Måske behøver vi ikke engang at afvise denne sammenligning. Men se nu bare, hvilke dybtgående uoverensstemmelser vi er nået til ved en smule fordybelse i fejlreaktionernes tilsyneladende så harmløse problemer, uoverensstemmelser, som vi foreløbig endnu slet ikke evner at udjævne. Jeg tilbyder Dem et foreløbigt kompromis på grundlag af sammenligningen med dommer og tiltalte. De skal give mig ret i, at meningen i en fejlreaktion ikke kan være tvivlsom, når den analyserede selv indrømmer den. Til gengæld vil jeg tilstå for Dem, at et direkte bevis for den formodede mening ikke kan opnås, hvis den analyserede nægter at give oplysninger, og naturligvis heller ikke, hvis han ikke er til stede og kan give oplysninger. Vi er da, ligesom i retsplejens tilfælde, henvist til indicier, der kan gøre en afgørelse snart mere, snart mindre sandsynlig for os. Ved domstolen må man af praktiske grunde også kende folk skyldige på grundlag af indiciebeviser. For os består en sådan nødvendighed ikke; men vi er heller ikke tvunget til at give afkald på udnyttelsen af sådanne indicier. Det ville være en vildfarelse at tro, at en videnskab består af lutter strengt beviste læresætninger, og forkert at kræve noget sådant. Dette krav stilles kun af et alt for autoritetshungrende sind, der har trang til at erstatte sin religiøse katekismus med en anden, om end denne er videnskabelig. Videnskaben har i sin katekismus kun få apodiktiske sætninger og derudover kun påstande, som den har fremmet til visse trin af sandsynlighed. Det er netop et tegn på videnskabelig tænkemåde, når man finder tilfredshed ved disse tilnærmelser til visheden og kan fortsætte det konstruktive arbejde trods de manglende sidste bekræftelser.

Men hvor henter vi da holdepunkterne for vore tydninger, indicierne for vort bevis i det tilfælde, at fejlreaktionens mening ikke opklares ved den analyseredes eget udsagn? Fra forskellige sider. Først fra analogien med fænomener uden for fejlreaktionerne, f. eks. når vi påstår, at navneforvanskningen som fortalelse har den samme smædende betydning som den tilsigtede navnefordrejning. Og dernæst fra den psykiske situation, i hvilken fejlreaktionen indtræffer, fra vort kendskab til karakteren hos den person, der begår fejlhandlingen, og til de indtryk, denne person har modtaget inden fejlreaktionen, og på hvilke vedkommende muligvis reagerer med denne fejlreaktion. I reglen foregår det sådan, at vi afslutter tydningen af fejlreaktionen efter almindelige grundsætninger – en tydning, der altså i første omgang kun er en formodning, et forslag til tydning – og derefter henter bekræftelse ved undersøgelsen af den psykiske situation. Ofte må vi også afvente begivenheder, der ligesom har bebudet deres komme ved fejlreaktionen, for at se vor formodning bekræftet.

Jeg har ikke let ved at forelægge Dem dokumentation herfor, hvis jeg skal indskrænke mig til fortalelsernes område, om end der også her findes enkelte gode eksempler. Den unge mand, der gerne ville »begleitdigen« en dame, er sikkert meget forsagt; den dame, hvis mand må spise og drikke, hvad hun vil, kender jeg som en af de myndige kvinder, der forstår at føre kommandoen i huset. Eller tag følgende tilfælde: På en generalforsamling i »Concordia« holder et ungt medlem en voldsom oppositionstale, i hvilken han tiltaler bestyrelsen som de herrer »Vorschussmitglieder«, hvilket synes sammensat af ordene »Vorstand« og »Ausschuss«. Vi vil formode, at der i ham rørte sig en forstyrrende tendens mod hans opposition – en tendens, der kunne bygge på noget, som havde med et »forskud« at gøre. Og vi erfarede virkelig hos vor hjemmelsmand, at taleren var i konstant pengenød og netop dengang havde indgivet ansøgning om et lån. Som forstyrrende intention har vi altså virkelig tanken: moderér dig i din opposition, for det er de samme mennesker, der skal bevillige dig forskuddet!

Men jeg kan forelægge Dem et rigt udvalg af sådanne indiciebeviser, når jeg begiver mig ind på de andre fejlreaktioners vidtstrakte område.

Hvis nogen glemmer et navn, han ellers kender godt, eller trods al umage har meget svært ved at huske det, så ligger det nær at antage, at han har noget mod bæreren af dette navn, så at han ikke gerne vil tænke på ham. Bemærk her de følgende afsløringer af den sjælelige situation, i hvilken denne fejlreaktion indtrådte:

En hr. Y forelskede sig ulykkeligt i en dame, som snart efter giftede sig med en hr. X. Uagtet hr. Y havde kendt hr. X længe og endog stod i forretningsforbindelse med ham, glemte han atter og atter hans navn, så at han flere gange måtte spørge om det hos andre, når han ville skrive til hr. X. [1]

Hr. Y ville åbenbart ikke vide noget om sin heldige rival. »Ej på ham der tænkes skal.«

Eller: En dame spørger hos lægen til en fælles bekendt, men omtaler hende ved hendes pigenavn. Hun har glemt, hvad hun er gift. Hun tilstår da, at hun var meget utilfreds med dette ægteskab, og at hun ikke kunne lide denne venindes mand. [2]

Vi vil sige meget mere om navneforglemmelser i andre forbindelser, men i øjeblikket er vi fortrinsvis interesseret i den sjælelige situation, i hvilken forglemmelsen sker.

Dette: at man glemmer et forsæt, lader sig stort set føre tilbage til en modsatrettet strømning, der ikke vil bringe forsættet til udførelse. Men sådan tænker ikke kun vi psykoanalytikere; det er den almindelige opfattelse hos menneskene, der alle hylder den i praksis, men fornægter den i teorien. Velynderen, der undskylder sig over for sin protegé og siger, at han har glemt dennes bøn, har ikke dermed retfærdiggjort sig over for ham. Protegéen tænker straks: »Det interesserer ham ikke; han har nok lovet det, men i grunden vil han ikke gøre det.« I visse forhold er derfor glemsomhed også strafbar i det praktiske liv, og forskellen mellem den populære og den psykologiske opfattelse af disse fejlreaktioner synes ophævet. Forestil Dem en værtinde, der modtager gæsten med ordene: »Hvad er det – kommer De i dag? Jeg har fuldstændig glemt, at jeg havde indbudt Dem til i dag!« Eller den unge mand, der skal tilstå over for sin elskede, at han har glemt deres sidste aftale. Han vil sikkert ikke tilstå dette, men hellere på stedet opfinde de usandsynligste hindringer, som dengang har afholdt ham fra at komme, og som siden har gjort det umuligt for ham at sende meddelelse om det. Vi ved alle, at undskyldningen om at have glemt noget ikke gælder i militære forhold, og at den ikke beskytter mod straf – og vi må anse det for berettiget. Her er pludselig alle enige om, at en bestemt fejlhandling har en betydning, og hvilken betydning den har. Hvorfor er de så ikke konsekvente nok til at udstrække denne erkendelse til de andre fejlreaktioner og fuldt ud at vedstå den? Naturligvis findes der også et svar herpå.

Når betydningen i, at forsæt glemmes på denne måde, er så utvivlsom selv for lægmænd, vil De blive desto mindre overrasket over at konstatere, at digtere udnytter denne fejlreaktion i samme forstand. Den, som har set eller læst Shaws »Cæsar og Cleopatra«, vil huske, at den bortdragende Cæsar i sidste scene forfølges af den idé, at han har sat sig endnu noget for, men at han har glemt det. Endelig viser det sig, hvad det er: nemlig at sige farvel til Cleopatra. Dette lille kneb fra digterens side tillægger den store Cæsar en overlegenhed, som han ikke besad og slet ikke tilstræbte. Af historiske kilder kan De se, at Cæsar lod Cleopatra følge efter til Rom, og at hun boede her sammen med sin lille Cæsarion, da Cæsar blev myrdet, hvorpå hun flygtede fra staden.

De tilfælde, i hvilke et forsæt glemmes, er i almindelighed så klare, at de kun er lidet brugbare for vor hensigt: at udlede indicier om fejlreaktionens mening af den sjælelige situation. Lad os derfor se på en særlig mangetydig og uigennemskuelig fejlreaktion, nemlig at miste og forlægge ting. De vil sikkert ikke finde det troligt, at vi selv skulle være impliceret med en hensigt, når det drejer sig om at miste eller bortkaste noget – en tilfældighed, der ofte føles så ubehagelig. Men der findes talrige iagttagelser som følgende: En ung mand taber sin blyant, som han holdt meget af. Dagen før havde han fra sin svoger modtaget et brev, der sluttede med disse ord: »Jeg har foreløbig hverken lyst eller tid til at støtte din letsindighed og dovenskab.« [3] Men blyanten var netop en gave fra denne svoger. Uden dette sammentræf kunne vi naturligvis ikke hævde, at der ved dette tab forelå en hensigt om at skille sig af med genstanden. Lignende tilfælde er meget hyppige. Man mister genstanden, når man er blevet uvenner med giveren og ikke mere vil mindes om ham, eller også, når man ikke selv længere bryder sig om den og vil skaffe sig et påskud til at erstatte den med en anden eller bedre. Den samme hensigt over for en genstand tjener det naturligvis, når man taber den, kommer til at brække den eller slå den itu. Kan man anse det for tilfældigt, når et skolebarn umiddelbart inden sin fødselsdag taber sine sager, ødelægger eller beskadiger dem – som f. eks. sin skoletaske eller sit lommeur?

Den, der tilstrækkelig ofte har været i den ubehagelige situation ikke at kunne finde, hvad han selv har lagt til side, vil heller ikke tro på hensigten ved forlægningen. Og dog har man adskillige eksempler, i hvilke de ledsagende omstændigheder ved forlægningen viser en tendens til at fjerne genstanden midlertidigt eller varigt. Det smukkeste eksempel af denne art er måske følgende:

En yngre mand fortalte mig: »For nogle år siden var der en del misforståelser i mit ægteskab. Jeg syntes, at min kone var for kold, og skønt jeg anerkendte hendes fortræffelige egenskaber, levede vi sammen uden at elske hinanden. En dag kom hun hjem fra en spadseretur og havde en bog med, som hun havde købt, fordi den sikkert ville interessere mig. Jeg takkede for dette tegn på »opmærksomhed«, lovede at læse bogen, lagde den fra mig og kunne ikke finde den igen. Der gik flere måneder, i hvilke jeg undertiden tænkte på den forsvundne bog og også forgæves ledte efter den. Cirka et halvt år senere blev min elskede moder, der boede alene, temmelig syg. Min hustru flyttede hjemmefra for at pleje sin svigermoder. Patientens tilstand blev alvorlig og gav min kone lejlighed til at vise sig fra sine bedste sider. En aften kom jeg hjem og var begejstret over hendes indsats og opfyldt af taknemmelighed mod hende. Jeg gik hen til mit skrivebord, åbnede uden nogen bestemt hensigt, men ligesom med søvngængeragtig sikkerhed en bestemt skuffe i dette, og øverst i skuffen fandt jeg den så længe savnede bog, jeg havde forlagt.«

Da motivet forsvandt, kom den forlagte genstand atter til veje.

Mine damer og herrer! Jeg kunne forøge denne eksempelsamling indtil det monstrøse. Det vil jeg imidlertid ikke gøre her. I min »Hverdagslivets psykopatologi« (København, 1959) vil De i øvrigt finde en meget omfattende kasuistik til studiet af fejlreaktionerne. [4] Alle disse eksempler viser ustandselig det samme; de sandsynliggør for Dem, at fejlreaktioner har en betydning, og viser Dem, hvordan man slutter sig til eller bekræfter denne betydning ud fra ledsageomstændighederne. Jeg fatter mig i dag kortere, fordi vi jo har indskrænket os til den hensigt, at vi af studiet af disse fænomener vil uddrage materiale til en forberedelse til psykoanalysen. Kun to grupper af iagttagelser må jeg her endnu gå ind på – nemlig de ophobede og kombinerede fejlreaktioner og bekræftelsen af vore tydninger ved senere indtræffende begivenheder.

De ophobede og kombinerede fejlreaktioner er absolut den højeste blomstring af denne fænomengruppe. Hvis det kun drejede sig for os om at bevise, at fejlreaktioner kan have en mening, så ville vi på forhånd have begrænset os til denne kategori, thi her er meningen ikke til at tage fejl af for selv den modvillige betragter og vil med nødvendighed indses også af den kritisk indstillede. Ophobningen af ytringerne røber en hårdnakkethed, som næsten aldrig findes ved tilfældigheden, men harmonerer godt med forsættet. Endelig viser den indbyrdes ombytning af de enkelte arter af fejlreaktioner med hinanden os, hvad der er det vigtige og væsentlige i fejlreaktionen: ikke dennes form eller de midler, den benytter, men den hensigt, som den tjener, og som skal nås ad de forskelligste veje. Jeg skal nævne Dem et tilfælde af gentagen forglemmelse: E. Jones fortæller, at han en gang af ham ubekendte årsager havde ladet et brev ligge på sit skrivebord i flere dage. Endelig besluttede han sig til at afsende det, men fik det tilbage fra postvæsnet, fordi han havde glemt at skrive adresse på. Efter at han havde adresseret det, lagde han det atter i postkassen, men denne gang uden frimærke. Nu måtte han omsider tilstå for sig selv, at han var utilbøjelig til overhovedet at sende brevet af sted.

I et andet tilfælde kombineres en fejltagelse med en forlægning. En dame rejser med sin svoger – en berømt kunstner – til Rom. Svogeren bliver stærkt hyldet af tyskerne i Rom og får blandt andet en guldmedalje af antik oprindelse som gave. Damen ærgrer sig over, at hendes svoger ikke sætter tilstrækkelig pris på den smukke ting. Efter at hun er blevet afløst af sin søster og atter er vendt hjem, opdager hun, at hun – hvordan hun er kommet til det, ved hun ikke – har taget medaljen med. Hun skriver straks derom til svogeren og meddeler ham, at hun næste dag vil sende medaljen tilbage til Rom. Men den næste dag viser medaljen sig at være så godt gemt, at den ikke kan findes og sendes, og det går nu op for damen, hvad hendes »adspredthed« betød, nemlig at hun ville beholde kostbarheden for sig selv. [5]

Jeg har allerede tidligere fortalt Dem et eksempel på kombinationen af en forglemmelse med en fejltagelse, idet en mand første gang glemmer et stævnemøde og anden gang kommer til et forkert tidspunkt, men med det forsæt absolut ikke at glemme mødet denne gang. En ven har fortalt mig et ganske analogt tilfælde fra sin egen erfaring. Han, der både har videnskabelige og litterære interesser, fortæller: »For nogle år siden modtog jeg valg til et udvalg i en vis litterær forening, fordi jeg antog, at denne engang ville kunne hjælpe mig med at få mit drama antaget, og jeg deltog regelmæssigt, om end uden synderlig interesse i møderne, som blev afholdt hver fredag. For nogle måneder siden fik jeg nu tilsagn om, at stykket ville blive opført på teatret i F., og siden da hændte det regelmæssigt for mig, at jeg glemte denne forenings møder. Da jeg læste Deres afhandling om disse ting, skammede jeg mig over min forglemmelse, sagde til mig selv, at det var yderst tarveligt af mig at udeblive fra møderne, efter at jeg ikke længere havde brug for de pågældende mennesker, og besluttede, at jeg absolut ikke ville glemme mødet den kommende fredag. Jeg huskede atter og atter mig selv på dette forsæt, indtil jeg udførte det og stod foran døren til mødelokalet. Til min forbavselse var den låset. Jeg havde nemlig taget fejl af dagen – det var allerede lørdag!«

Det kunne være fristende at samle lignende iagttagelser, men jeg vil gå videre og lade Dem kaste et blik på de tilfælde, i hvilke vor tydning må vente på, at fremtiden vil bekræfte den.

Hovedbetingelsen ved disse tilfælde er naturligvis, at den nuværende sjælelige situation er os ubekendt eller utilgængelig for vor undersøgelse. Vor tydning har da kun værdi som en formodning, vi selv ikke vil tillægge for megen vægt. Men senere sker der noget, der viser os, hvor berettiget vor tydning allerede dengang var. Jeg var engang gæst hos et nygift par og hørte den unge frue leende fortælle om sin sidste oplevelse: Dagen efter, at hun var kommet hjem fra sin bryllupsrejse, opsøgte hun sin ugifte søster for, ligesom tidligere, at gå på indkøb med hende, mens ægtemanden gik på sit kontor. Pludselig lagde hun mærke til en herre på den anden side af gaden, puffede til sin søster og sagde: »Se, der går jo hr. L.« Hun havde glemt, at hun havde været gift med denne herre i flere uger. Det løb mig koldt ned ad ryggen, da jeg hørte denne fortælling, men jeg vovede ikke at drage nogen slutning af den. Jeg kom først på ny i tanker om den lille historie flere år senere, da dette ægteskab var endt på en såre ulykkelig måde.

A. Maeder fortæller om en dame, der dagen før sit bryllup havde glemt at prøve sin brudekjole og til skrædderindens fortvivlelse først kom i tanker om det sent om aftenen. Han anfører i forbindelse med denne forglemmelse, at hun meget hurtigt blev skilt fra sin mand. – Jeg kender en dame, der nu er skilt fra sin mand, og som ved forvaltningen af sin formue tit underskrev sig med sit pigenavn, mange år før hun virkelig atter antog dette. – Jeg har hørt om andre kvinder, der har tabt deres vielsesring på bryllupsrejsen, og jeg ved, at ægteskabets forløb har givet denne tilfældighed en mening. Og endnu et klart eksempel, men med en bedre udgang. Man fortæller om en berømt tysk kemiker, at hans ægteskab ikke blev til noget, fordi han havde glemt tidspunktet for vielsen og var gået i laboratoriet i stedet for i kirken. Han var klog nok til at lade det blive ved dette ene forsøg og døde ugift i en høj alder.

Måske har De også tænkt på, at fejlreaktionerne i disse eksempler er trådt i stedet for tidligere tiders tegn og varsler. Og det er virkelig sådan, at en del af disse omina ikke var andet end fejlreaktioner, som f. eks. når en mand snublede eller faldt. En anden del havde ganske vist karakter af objektive begivenheder og ikke af subjektiv handlen. Men De vil ikke tro, hvor svært det ofte er at afgøre, om et bestemt fænomen hører til den ene eller den anden gruppe. Handlingen evner så ofte at maskere sig som en passiv opleven.

Enhver af os, der kan se tilbage på en længere livserfaring, vil sandsynligvis sige til sig selv, at han kunne have sparet sig mange skuffelser og smertelige overraskelser, hvis han havde haft mod og beslutsomhed nok til at tyde de små fejlhandlinger i omgangen med mennesker som varsler og udtryk for deres endnu hemmeligholdte hensigter. Man vover det som regel ikke; man føler det, som om man på ny ville blive overtroisk ad omvejen via videnskaben. Det er jo ikke alle varsler, som slår til, og De vil af vore teorier forstå, at de ikke alle sammen behøver at slå til.