Blodigt melodrama

George G Gilman

Lindhart og Ringhof

Blodigt melodrama
er oversat fra engelsk af Leif Tronholm efter

Montana Melodrama

Copyright © 1982, 2017 George G. Gilman og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711672761

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel

Hamilton Linn afsluttede sin monolog fra Hamlet, som han havde fremsagt med dyb basstemme.

I adskillige sekunder stod han med bøjet hoved og med hænderne foldede foran brystet på scenen i et hjørne af Lone Pine-saloonen. De aller fleste af hans tilhørere ventede på, at han skulle fortsætte og syntes tryllebundne af hans teatralske optræden. Nogle få var dog klar over, at han var færdig med monologen, og pludselig rejste en tynd kvinde på cirka tres sig og gav sig til at klappe energisk.

Ude i det kolde månebeskinnede landskab styrede seks ryttere deres heste ind fra det nordvestlige hjulspor til en af byens to gader, idet hestenes hove var ombundne med klude for at dæmpe hovslagene. Mændene var iført mørke frakker og bar bredskyggede hatte, der skjulte deres ansigter. De red langsomt og med hænderne på skæftet af revolverne i hylstrene, idet de havde skubbet frakkerne til side. De talte ikke sammen.

Inde i saloonen løftede skuespilleren hovedet for at kigge på kvinden med et udtryk, der røbede, at hendes støjende entusiasme havde vækket ham fra en sindstilstand, der havde ført hans tanker langt væk fra denne primitivt indrettede saloon i tømmerbyen Ridgeville i Montana. De seks øvrige medlemmer af skuespillertruppen Linn Players, der sad på en række stole og ventede på, at det skulle blive deres tur til at optræde, betragtede den overfyldte saloon mere eller mindre forventningsfulde. Så smilte de lige så stort som Linn, da andre tilhørere rejste sig for at slutte sig til den tynde kvinde i hendes stående hyldest til den fremsagte monolog.

En gruppe mænd, der stod ved bardisken bagest i saloonen, tog blikket fra Linn og vendte sig om for at tage deres glas fra bardisken, idet nogle af dem havde givet deres bifald til kende.

Skråt over for den støjfyldte saloon tøjlede de seks ryttere deres heste uden for bankens oplyste vindue og svang sig af sadlerne. Mændene fjernede kludene fra hestehovene. En af dem tog samtlige tøjler, mens de fem andre trak deres revolvere og trådte op på forverandaen foran banken. Døren var lukket, men ikke låst. En af de bevæbnede mænd slog den op og trådte ind over dørtærskelen. Lampeskæret viste, at han smilte tilfreds, mens de fire andre, som flankerede ham, kiggede dystert på de tre chokerede personer, der arbejdede så sent i banken, og på seddelbundterne, som de to mænd og en kvinde havde sorteret.

De fleste af mændene inde i saloonen havde et fælles præg, både dem der stod ved bardisken, og dem der sad på bænkeraderne foran scenen. Det var store, muskuløse skovhuggere med vejrbidte ansigter og barkede næver. Men på denne usædvanlige aften delte påklædningen dem i to grupper - de ved bardisken bar arbejdsskjorter, arbejdsbukser og stølver, mens de, som sad ned, var i søndagstøjet.

Imidlertid var der også nogle butikshandlende og kontorister blandt publikum. De var mindre velbyggede og blegere, og de følte sig tydeligvis ikke så ubekvemt tilpas som tømmerfolkene i deres habitter, flipper og slips. Men nogle af disse var heller ikke i stand til at skjule, at de længtes efter øllet og whiskyen, som blev serveret ved baren. Men de var ledsaget af deres koner, kærester eller mødre og måtte styre deres tørst.

Oppe på scenen nød Hamilton Linn hyldesten, indtil selv dem mest glødende beundrer begyndte at miste gejsten. Så holdt han begge hænder i vejret for at opfordre publikum til at standse hyldesten, som alligevel hurtigt ville have ophørt.

– Af mit ganske hjerte takker jeg Ridgevilles indbyggere for den overstrømmende modtagelse, man har givet os, sagde han med sin dybe stemme. – Jeg og min skuespillertrup har optrådt på nogle af U.S.A.’s største teaterscener, men jeg mindes ikke nogen lejlighed, hvor vi er blevet hyldet med så megen ægte varme. Vi føler os meget ydmyge.

Han gjorde en pause, som om han forventede en reaktion. Så fortsatte han en smule modvilligt, da det, han nu ville sige, betød, at han måtte overgive scenen til en anden. – Og nu, mine damer og herrer, har jeg den store glæde at præsentere Dem for Miss Elizabeth Miles, som i sin uforlignelige fortolkning vil fremføre balkonmonologen fra Romeo og Julie… Miss Miles!

På grund af en bjælke nåede skæret fra de to petroleumslamper, der hang over den forreste del af scenen, ikke til skuespillerne, der sad på en række bagest på den. Således var det ikke muligt at se skuespillerinden tydeligt, før hun havde rejst sig og trådte frem fra halvmørket. Og det høflige bifald, der havde fulgt Linns præsentation af hende, steg brat, og publikums klappen blev akkompagneret af fløjt og hæse tilråb.

Manden, der holdt hestene foran banken, drejede hovedet for at stirre hen over gaden, da han hørte den pludselige støj fra saloonen. Så rettede han atter opmærksomheden mod bankens døråbning.

– Hvis nogen frembringer den mindste støj, vil denne her overdøve den, sagde den smilende mand roligt og gjorde en gestus med sin Frontier Colt. – Og ingen af jer vil kunne overvære, at vi forsvinder med pengene.

– For så vil I alle tre være døde! snerrede den yngste af banditterne.

– Vi er klar over, hvad I mener, knægt, brummede en mand, der bar en sherifstjerne på sin vest.

– Ved I egentlig, hvad det er, I indlader jer på? spurgte kvinden, der var midaldrende og havde briller.

– Ja, det ved vi, svarede den smilende mand, samtidig med at to af hans ledsagere stak deres revolvere tilbage i hylstrene og trak store poser frem. – Vi er ved at starte et liv i luksus.

Adskillige kvinder blandt publikum i Lone Pine-saloonen skulede til deres mænd, for de vidste, at mændene hyldede skuespillerinden af en forkert grund. For Elizabeth Miles var en høj blondine midt i tyverne med en flot skikkelse og en aristokratisk optræden. Hun bar en elegant grøn kjole, der sad stramt om hende, mens brysterne truede med at springe frem af den. Således var det uundgåeligt, at enhver mand med potensen i behold ville være mere interesseret i den unge kvinde end i de replikker, hun nu begyndte på.

En fremmed, der stod ved bardisken, var ligeledes mere interesseret i Elizabeth Miles’ ydre end i hendes skuespilkunst. Det var en mand, som ved første blik kunne ligne en skovhugger, men ikke hvis man kiggede nærmere efter.

Han var cirka 1,90 høj og vejede omkring 90 kilo, og han var slankt bygget. Hans ansigt kunne både kaldes grimt og kønt. Øjnene var lyseblå, næsen høgeagtig og læberne smalle og de høje kindben, var af en mørkere lød end nogen anden mands i saloonen, og der var flere og dybere furer i det, end man skulle forvente hos en mand, der endnu ikke var fyldt fyrre.

Dette ansigt blev indrammet af kulsort hår, der nåede ham helt ned til skuldrene og dækkede hans nakke. Han havde barberet sig få timer forinden, og overskægget, der gik ned langs hver mundvig, fremhævede den kendsgerning, at der var en god portion sydlandsk blod i hans årer.

Han var klædt som en ægte amerikaner med en grå stetson, en mørk skjorte, lærredsbukser og ridestøver uden sporer. Han bar intet tørklæde, og en perlebesat lædersnøre sås om hans hals, idet den øverste skjorteknap ikke var knappet.

Men han syntes ikke at være den type, der gik med en perlekæde for at pynte sig. Og revolveren, der stak op af det lavtsiddende hylster, var da også en ganske almindelig Frontier Colt uden forsiringer.

Den kendsgerning, at han var den eneste i saloonen, der var bevæbnet, skilte ham ud fra alle de andre mænd blandt publikum. Og hans holdning og den måde, hvorpå han iagttog sine omgivelser med let sammenknebne øjne, fortalte ligeledes, at han ikke havde meget til fælles med de øvrige mænd, der nu var lige så opmærksomme som kvinderne - men de kiggede uden at lytte til den smukke unge skuespillerinde oppe på den oplyste del af scenen.

Den fremmedes navn var Edge.

På den anden side af gaden trådte en mand ud af banken. Han havde stadig sin revolver i hånden, og med tommelfingeren signalerede han til manden, der holdt hestenes tøjler, at alt var under kontrol. Manden på gaden udstødte et suk.

Inde i banken mumlede sheriffen: – Campbell-brødrene burde vide bedre end at tillade dette.

– Hvem fanden er Campbell-brødrene? spurgte en af banditterne.

– Vi er kommet for at få penge, ikke for at pladre løs, sagde en af de andre med skurrende stemme.

Edge overværede teaterforestillingen, men hans ansigt røbede ikke, hvad han mente om den.

Elizabeth Miles sluttede sit bidrag til aftenens underholdning og modtog bifaldet smilende. Hun var til fulde klar over, at de fleste af mændene satte større pris på hendes ydre end på hendes præstation. Men det var tydeligt, at Hamilton Linn benyttede hende til at indgive den højtravende dramatik et anstrøg af sex, når der var en risiko for, at publikum havde svært ved at bevare interessen.

– Faneme et flot pigebarn, sagde en mand med tøndebryst ved baren, samtidig med at Linn rejste sig og trådte frem på scenen, mens skuespillerinden gik tilbage til sin stol og tydeligvis var en smule fortrydelig over, at skuespillertruppens leder stjal rampelyset så hurtigt. – Ville med glæde give hende en rolle i en længere forestilling, som jeg har i tankerne.

Den lille, radmagre, rødhårede bartender udstødte en kort latter og sagde: – Med en sådan kvinde, Chapman, ville du næppe kunne klare mere end én akt, før tæppet gik ned for dig! Hvad siger du, fremmede?

Edge skubbede det tømte glas hen over bardisken og svarede med en dræven: – En øl til, makker.

– All right.

Bartenderen tog Edges glas og gav sig til at tappe øl i det, mens Hamilton Linn sagde: – På Miss Miles’ vegne vil jeg takke -

Alle banditterne var nu kommet ud af banken og var ved at sidde til hest - fire med trukne revolvere, mens to havde de fyldte poser. Intet blev sagt, før døren til banken blev rykket op, og sheriffen sprang ud med et dobbeltløbet haglgevær i hænderne.

– Pas på, gutter!

– Jeg skal lære de satans Campbell-brødre noget!

Sheriffen trykkede på haglgeværets aftrækkere, samtidig med at en mand bag ham skreg:

– Den er ikke ladt, Bart!

Fire af mændene, der allerede sad på deres heste, løsnede skud for at dække dem der endnu ikke havde fået svunget sig i sadlerne. Og sheriffen vaklede og faldt så sammen på forverandaen, mens blodpletter bomstrede rundt om to huller i hans bryst.

De to andre projektiler fandt et andet mål, nemlig manden der var kommet til syne i døråbningen for at advare sheriffen om, at haglgeværet ikke var ladt. Projektilerne ramte ham i ansigtet, og anslagskraften hamrede hans hoved mod dørkarmen. I næste nu bukkede benene sammen under ham, og han faldt forover ind over sheriffens lig.

Den bebrillede kvinde skreg nu både af rædsel og sorg. Og de to følelser fik hendes ansigt til at fortrække sig i en grimasse, da hun vaklede ud af banken og ville kaste sig på knæ ved de to dræbte mænd. Men så rettede hun sig op og faldt bagover, da fire kugler trængte ind i hendes bryst og hoved og brat fik hendes skrig til at forstumme.

Revolvere blev stukket tilbage i hylstre, mens krudtrøg svævede bort. Heste blev kastet om og drevet frem i galop.

Inde i saloonen sprugte manden på scenen: – Hvad i alverden var det?

Kun det første ord hørtes tydeligt over hovslagene, der hurtigt fortonede sig, da rytterne fjernede sig. Og kun få hørte ham afslutte spørgsmålet, for pludselig var der en masse støj inde i Lone Pine-saloonen. Der blev råbt, støvler trampede hen over gulvet, og stole blev væltet omkuld. Publikum havde totalt mistet interessen for Linn Players, og alle skyndte sig ud på gaden for at være vidner til det virkelige drama, som udspilledes derude.

Bartenderen var også forsvundet ud af saloonen og havde kun fået fyldt Edges glas halvt, så Edge måtte bøje sig ind over bardisken for at fylde det helt. Han lagde betalingen på bardisken, før han tog glasset med gennem den næsten tømte saloon og gik hen mod svingdørene.

– Sir? råbte Linn fra scenen, hvor han stod med udstrakte arme for at forhindre de to kvinder og fire mænd fra sin skuespillertrup i at følge efter byens indbyggere.

– Ja, makker?

– I visse kvægbyer i Kansas, hvor vi har optrådt, var det ganske almindeligt, at nogle af de yngre cowboys affyrede deres skydevåben på gaden for at give udtryk for deres overstadighed.

– For mig lød det ikke, som om nogen blot morede sig derude, svarede Edge og masede sig ud gennem svingdørene.

Linn henvendte sig til sine skuespillere: – Vi bør ikke blande os i noget, der ikke vedkommer os…

Halvblodsmexikaneren hørte ikke mere, idet han fjernede sig fra saloonen for at nærme sig banken.

Byen Ridgeville lå ved Little Creek, en biflod til Yellowstone River i de østlige udløbere af Beartooth-bjergene lige nord for græsen til Wyoming. De to gader dannede et kors og lå på et fladt område, hvor den tyve meter brede flod slog et sving, således at den nordøstlige ende af den ene gade og den sydøstlige af den anden blokeredes af det hurtigt flydende vandløb.

Lone-Pine-saloonen lå på det nordvestlige hjørne af gadekrydset, og mens Edge nippede til sin øl, så han, at rytterne var galoperet mod nordvest og allerede var forsvundet mellem træerne, der stod tæt i den ende af byen.

Han så ligeledes, at deres ridt var begyndt skråt over for saloonen. Uden for Timberline Bank & Trust Company, hvor det tidligere teaterpublikum fra Lone Pine-saloonen nu flokkedes. De mange mennesker stod i stilhed, mens de overværede tragedien, som netop var sket. Da Edge nåede hen til menneskemængden, trådte en habitklædt mand frem i bankens oplyste døråbning og spurgte sammenbidt:

– Hvad siger De, doktor?

En mand i skjorteærmer, som ikke havde været til stede i saloonen, rettede sig op, idet han havde siddet på hug på forverandaen. – De er alle tre døde, Mr. Sheldon.

– Hvor stor var udbyttet, Sheldon? spurgte en mand fra den chokerede mængde.

– Alle lønningerne, og pengeskabet er tømt.

– Tog de alt? spurgte en kvinde med skinger stemme. – Tog de hver en cent?

– Ser sådan ud, Mrs. Reese.

– Så er jeg ruineret!

– De er ikke den eneste, Mrs. Reese!

– Hvad gør vi?

– Det er skrækkeligt, skrækkeligt!

– Er der ingen af jer, der tænker på ægteparret Trask og Mr. Bolt?

– De har sgu ikke mere at bekymre sig om! Hvordan skal vi andre kunne klare os, når vi kun har det, vi har i lommerne?

Den gustne, rødhårede mand, der hed Sheldon, holdt hænderne i vejret for at bede om stilhed. Så sagde han: – Jeg vil straks tage til Casper for at hente penge til erstatning for dem, der er blevet stjålet. Og for at hente mænd, som kan forfølge og pågribe banditterne. Så ingen her må foretage sig noget dumt som at begynde at følge efter banditterne.

– Jeg tør vædde på, at det var de fordømte Campbell-brødre! Bart Bolt skulle have hængt dem, da han havde chancen til det!

Folk hævede stemmerne for at give deres meninger til kende. Og Sheldon råbte igen for at påkalde sig opmærksomheden. Edge var på vej tilbage til saloonen, idet han kun havde drukket halvdelen af sit øl, mens han udtryksløst kiggede på de gennemhullede lig af byens sherif samt bankdirektøren og hans kone.

Sheldon hylede: – I, der arbejder for savmøllen, kan være sikre på at blive betalt, inden ugen er omme! Og jeg er sikker på, at byens forretningsdrivende vil yde kredit indtil da, hvis det er nødvendigt!

Endnu et kor af stemmer udtrykte tilfredshed med dette løfte, og mængden foran banken begyndte at spredes.

Linn Players havde stillet sig uden for Lone Pine-saloonens indgang, men syntes modvillige til at nærme sig det sted, hvor tre mennesker var blevet skudt ned. Skuespillerne så lige så fortrydelige ud, som byens indbyggere lød.

– Hørte vi rigtigt, sir? spurgte Linn hæst. – Er banken blevet udplyndret?

Edge tømte glasset og rakte det frem mod skuespillertruppens yngste mandlige medlem. Det var en sart ung mand på cirka atten år, som automatisk tog glasset og syntes overrasket over at have gjort det.

– Ville være glad, hvis du ville stille det på bardisken, når du går ind igen. Ja, makker. Åbenbart mener man, at det var en bande under anførsel af nogle Campbell-brødre, som gjorde det. Dræbte samtidig tre mennesker.

– Åh Gud, gispede Linn. – Hvad skal vi nu gøre? Så har vi mistet alt, hvad vi har tjent på vor fire måneders turné.

– Fordømt! udbrød den smukke Elizabeth Miles og spurgte så: – Er der ingen, som vil optage forfølgelsen?

Hendes lynende grønne øjne kiggede fra mængden, der var ved at spredes, til hendes medspillere og rettedes så mod Edge.

Halvblodsmexikaneren rystede på hovedet, mens han klappede på baglommen. – Jeg passer selv på det, der er mit.

– Og så længe, du har dit på det tørre, er du ligeglad med alle andre? snerrede hun.

– Hvorfor skulle jeg ikke være det?

– Du ligner ellers en mand, der lever af andre menneskers problemer.

Edge nikkede. – Ja, til tider gør jeg.

– Men hvem i denne by har råd til at betale for din assistance?

– Ingen, vil jeg tro. Men jeg søger heller ikke arbejde. Da han vendte sig om fra den ængstelige Linn og den skulende Elizabeth Miles, klappede han sig igen på baglommen. – Og jeg er min egen bankdirektør.

2. kapitel

Ridgeville havde intet hotel, men der var et logihus hvor vejene mødtes lige over for Lone Pine-saloonen. Logihuset blev drevet af den magre gammeljomfru, der havde været så begejstret for Hamilton Linns optræden.

Det var den rødhårede bartender, der havde opfordret Edge til at forsøge lykken hos Miss Emma, da han var kommet til byen ved middagstid. Men den lille gamle dame havde hævdet, at Linn Players havde besat alle værelser i logihuset. Det troede han ikke på, eftersom den toetagers bygning var for stor, til at skuespillertruppen kunne have optaget alle værelser. Og hans indtryk af, at hun løj over for ham, blev bestyrket af hendes kølige holdning, som tydeligt fortalte, at hun ikke brød sig om hans udseende.

Men hun fortalte ham, at John James tillod fremmede at sove i sin rejsestald. Og med en foragtelig snøften tilføjede Miss Emma, at forudsætningerne for at kunne opnå dette privilegium syntes at være, at man kunne drikke lige så meget som John James, og at man var parakt til at høre på hans endeløse historier, der ikke interesserede andre end ham selv.

Nu begav Edge sig til JJ-rejsestalden, idet han gik langsomt ned ad den sydøstlige strækning af Pine Street. Hele vejen ned til det sted, hvor den endte ved vandløbets bred med den tyve meter høje Indian Bluff på den anden side.

Han gik mellem forretningernes mørklagte og tilskoddede facader, for Pine Street var byens forretningsgade. Den anden gade, der hed Douglas Street var flankeret af beboelseshuse, nogle ejet af byens forretningsfolk, men de fleste af det store selskab, der drev savmøllen, og som lejede disse boliger ud til de ansatte.

Lys trængte ud gennem sprækken, hvor rejsestaldens store dobbeltdøre mødtes, og Edge gik ud fra, at det måtte betyde, at John James endnu ikke var gået til ro. Inden han åbnede den ene af dørene, strøg halvblodsmexikaneren en tændstik på Colt’ens skæfte og tændte cigaretten, han havde rullet, mens han gik ned ad gaden.

– Hvis jeg havde vidst, at disse teaterfolk ville optræde med noget spændende med skyderi og den slags, så var jeg måske taget hen til saloonen, gryntede John James, da Edge blev stående i døråbningen og kiggede hen ad gaden, hvor en mand hurtigt kom hen imod ham. Straks efter så han, at det var selskabets repræsentant, Sheldon, der nu var iført frakke og hat.

Edge trådte helt ind i rejsestalden, der var stor og havde tolv båse til hver side, mens John James boede i et rum i den anden ende. Rejsestalden var velholdt, og der var kun to ledige båse, hvilket fortalte, at John James havde en god forretning.

Halvvejs nede ad midtergangen var der en stige, som førte op til høloftet, og Edge ventede, til han havde passeret stigen, før han sagde: – Der blev skudt for alvor, JJ. En flok mænd har lige plyndret banken. Dræbte bankdirektøren og hans kone og jeres sherif.

James var et halvt hundrede år. Lille og overvægtig, med en tyk vom og bryster som et pigebarn, der er ved at blive kvinde. Tilsyneladende havde han ikke købt nyt tøj, siden han var begyndt at blive fed, for de snavsede bukser og undertrøjen sad stramt på hans krop. Bortset fra en krans af gråt hår var han skaldet. Han havde et busket overskæg. Hans ansigt var rundt med tykke kinder, der fik de små, mørke øjne til at se endnu mindre ud.

Det rødsprængte ansigt, det slørede udtryk i øjnene og den sjuskede påklædning stemplede ham som drukkenbolt. Men at dømme efter rejsestalden sørgede han for at passe sit arbejde, så der altid var kunder og dermed penge til at købe sprut for.

– Er Bart Bolt og Joe og Amy Trask døde? Øjeblikkeligt var han så ædru, som han nu kunne blive. – For satan! Gode gamle Bart var herinde for at få en opstrammer, ja, det var blot en halv snes minutter før skyderiet begyndte. For satan!

– Men det er sandt nok, JJ, brummede Sheldon, idet han trådte ind i rejsestalden. – Det er underordnet med pengene, om end selskabet næppe vil se sådan på det, når det skal sende flere penge for at kunne betale folkene.

Han trådte ind i en af de forreste båse, mens han fortsatte med at tale i et bittert tonefald: – Det er frygteligt, at sheriffen og Mr. og Mrs. Trask blev skudt ned på den måde. Men stol på mig, JJ. Dette slipper Campbell-banden ikke godt fra. Selskabet har de fornødne midler og kontakter til at kunne hyre de bedste mænd til at fange de skyldige og sørge for, at de bliver straffet.

Rummet, som John James boede i, var ikke skilt af fra resten af rejsestalden. Det var seks-syv meter på hver led og indrettet med en smal seng, et bord og to stole, et klædeskab samt et komfur.

Der var tændt op i komfuret, og først da han mærkede varmen fra det, blev Edge klar over, hvor kold luften havde været udenfor. Han satte sig over for JJ ved bordet, mens de begge lyttede til Sheldon. Edge røg, mens JJ atter gav sig til at drikke, og med et enkelt glas rugwhisky syntes han at blive fuld igen så hurtigt, som han var blevet ædru et øjeblik forinden.

En kande kaffe stod og boblede på komfuret, og den aromatiske duft syntes til dels at fortrænge lugten af heste og sved. Mens JJ skænkede sig en ny drink, og Sheldon trak sin hest ud af båsen, rejste Edge sig fra bordet og gik hen til komfuret, hvor han tog et blikkrus fra en hylde og fyldte det med kaffe.

– Godnat, begge to, sagde tømmerfirmaets repræsentant. – Banditterne skal få deres straf, stol på det.

Hvis JJ hørte Sheldon, så gjorde det ikke indtryk på ham. Han skyllede den nye drink i sig og skænkede sig endnu en.

Edge nippede til den stærke kaffe og blev stående ved komfuret. Han følte, at hans vært gjorde sig klar til at tale, og var forberedt på for en stund at være den passive tilhører, som Miss Emma havde sagt var en af betingelserne for at få lov til at overnatte i rejsestalden.

På samme måde, som han havde tilbragt en god del af eftermiddagen, da han havde opstaldet sin hest hos JJ. Da havde staldmanden fortalt sin livshistorie, mens han gik og arbejdede i stalden.

JJ havde tilbudt Edge en drink, men var ikke blevet stødt, da halvblodsmexikaneren havde sagt nej tak. Den ældre mand havde heller ikke protesteret, da Edge lagde sig til at sove på sin tæpperulle i en bås. Og da staldmanden havde vækket Edge tre timer senere, var det for at invitere ham til at dele et måltid bestående af stegt svinekød og bønner.

Nu fortalte JJ: – Arbejderne ved savmøllen skulle have haft løn i morgen. Og så havde vi andre, der yder kredit til dem, også fået vore penge. Det er over en måned siden, at folkene har fået penge, fordi vejen fra Casper blev skyllet væk, så det var umuligt at få nogen pengeforsendelse frem hertil. Da JJ begyndte at tale, kiggede han hen ad rejsestaldens midtergang. Nu lod han hovedet synke, så han stirrede ned i whiskyglasset, som han holdt om med sine store hænder. – Da gode gamle Bart gik herfra, sagde han, at han ville gå hen i banken for at se, om Mr. og Mrs. Trask behøvede hjælp. Pengene, der var kommet i kasser, skulle fordeles i bundter til hver enkelt arbejder, så de kunne få dem i morgen. For resten, er det ikke blevet over midnat?

En af rejsestaldens dobbeltdøre blev igen åbnet, og Hamilton Linn trådte ind. Han bar ikke længere sit Shakespeare-kostume, og han så mindre og tyndere ud i en flødefarvet støvfrakke og en sort bowlerhat. Han så også ældre ud. Sandsynligvis var han lige ved de tres. Cirka 1,70 høj, og han vejede flere kilo for lidt.

I saloonen havde Edge slet ikke tænkt på, at manden bar teatersminke. Nu da den var fjernet, så han, at manden havde et blegt, voksagtigt ansigt med indsunkne øjne og hule kinder, en tynd krum næse, en sur mund og en veg hage.

– Gode gamle Bart var faktisk den eneste ven, jeg havde, mumlede JJ.

– Sheriffen var for gammel til sit job, buldrede Hamilton Linn med sin basstemme, der var lige så kraftig som på scenen.

Staldmanden løftede brat hovedet for at stirre olmt på den nyankomne. Så spurgte han skarpt: – Hvem fanden har bedt dig om at komme herind?

Et kort nu forbløffedes Linn over det beske tonefald i JJ’s stemme. Men så nikkede han bedrevidende, da han så manden ved bordet skænke sig endnu en drink fra den nu kun kvartfulde flaske.

– Jeg er kommet for at tale med Dem, Mr. Edge, sagde han efter at have affærdiget JJ med en foragtelig grimasse. – For at anmode om Deres assistance.

– At hjælpe andre mennesker er det, som andre mennesker gør, makker, svarede halvblodsmexikaneren.

– Jeg skal kraftstejlme hjælpe dig, mister! snerrede JJ og sprang op fra bordet med glasset i den ene hånd og flasken i den anden. – At komme brasende og begynde at tale dårligt om gode gamle Bart. Jeg skal hjælpe dig ud af min rejsestald! Med min fordømte støvlesnude! Hvis du ikke straks forsvinder frivilligt!

Linn sendte JJ endnu et foragteligt blik. Og han så, at manden stod og svajede. JJ kunne ikke holde sin slappe mund lukket efter at have taget endnu en slurk whisky, og det meste af sprutten løb ned over hans hage. Så rettede skuespilleren blikket mod Edges udtryksløse ansigt og lovede: – De vil opnå en god økonomisk fordel, hvis De hører på mig og går med på det forslag, jeg vil stille Dem.

JJ kylede det tømte glas mod en væg, men holdt stadig om whiskyflasken. – Hører du mig ikke? snerrede han. – Du og dine venner har indlogeret jer hos den gamle kælling! Og I sørger selv for jeres krikker i hendes stald! Så du har intet at gøre i min stald! Og lige nu står du i min stue! Hvor ingen kommer ind, medmindre jeg inviterer dem! Og jeg giver dig nu ordre til at forsvinde herfra i en helvedes fart!

Han gik rundt om bordet for at nærme sig skuespilleren, der blev stående, mens en ringeagtende grimasse sås i hans tynde ansigt. Han var ikke spor bange for den langt tungere mand, der var grebet af et drukkent raseri og tilsyneladende var ude af stand til at koordinere sine bevægelser.

– De har sprut, hvor De skulle have en hjerne, sir! buldrede Linn. – Hvorfor går De ikke tilbage til Deres stol og sætter Dem ned, før De falder omkuld?

JJ reagerede på samme måde, som da Edge havde fortalt ham, at tre mennesker var blevet skudt på gaden. Det var, som om han ikke havde fået en drink i ugevis. Men nu var hans vrede langt større, og nu havde han et mål at rette den imod.

Han gjorde mine til at ville snurre om og gå tilbage til bordet, sådan som skuespilleren havde opfordret ham til. Men hans hensigt var blot at svinge armen tilbage, således at flasken, han holdt om, blev til en kølle.

Hamilton Linn opfattede bevægelsen som et angreb. Og pludselig var han bange. Ikke for at komme til skade. Men for at skulle gøre det, han var sikker på var nødvendigt, hvis han ikke ville risikere, at flasken blev smadret mod siden af hans hoved. Han stak venstre hånd ned i frakkelommen, og Edge hørte et klik, da hanen på et skydevåben blev trukket tilbage, lige før Linn hylede: – Vær ikke tåbelig!

Halvblodsmexikaneren bandede, da han gav slip på kaffekruset og kastede sig frem, idet han hamrede højre skulder mod Hamilton Linns venstre overarm, mens han med venstre hånd forsøgte at gribe fat om flasken, som JJ svingede.

Skuespilleren faldt sidelæns og udstødte et forskrækket råb, der lød samtidigt med skuddet. Og Edge forsøgte instinktivt at komme af vejen for den småkalibrede kugle, der trængte ud gennem Linns frakkelomme. Således måtte han opgive at få fat om whiskyflasken.

Staldmanden drejde kroppen for at følge den faldende Linn med et skulende blik, og i sit raseri var han slet ikke klar over, at Edge havde sendt skuespilleren i gulvet. I næste sekund udstødte han et rasende brøl, da flasken ramte et andet mål end Hamilton Linn.

Edge mærkede en jagende smerte, da flasken ramte hans venstre tinding lige under hatteskyggen. Og gennem en byge af sprut og glasskår så han skuespillerens chokerede ansigt. Hørte JJ afbryde sit rasende brøl. Lugten af den spildte whisky. Undrede sig over, om han så skuespilleren med begge øjne, eller om det ene var blindet af glasskår, som var trængt ind i det. Opfattede, at han var lige ved at miste bevidstheden.

– De har dræbt ham! buldrede skuespilleren.

Da han styrtede ned i et bundløst sort hul, hørte halvblodsmexikaneren JJ svare Linn, men han opfattede ikke, hvad det var, staldmanden sagde.

Så talte en kvinde med ganske tydelig stemme. Hun sagde: – For fanden, jeg får kvalme bare af at se på det.

Og Edge var overrasket over at høre sin egen stemme, idet han var sikker på, at han blot tænkte: – Man bør ikke tale dårligt om de døde, unge dame.

3. kapitel

Elizabeth Miles udtrykte sin egen overraskelse med et gisp, og Edge opfattede flygtigt, hvordan hun veg tilbage fra ham, da han åbnede øjnene på klem. Han skyndte sig at lukke dem igen, da det blændende lys fremkaldte en intens smerte.

– Giv dig blot til at græde, Edge, sagde skuespillerinden i et bidende tonefald. – Jeg kan alligevel ikke komme til at tænke ringere om dig, end jeg gør i forvejen. Og der er ingen andre, som vil høre dig.

I noget, der forekom et meget langt tidsrum, hadede halvblodsmexikaneren hende. Ikke på grund af det, hun havde sagt, men fordi lyden af hendes stemme syntes at forstærke de dunkende smerter, han led af.

Men hans forpinte hjerne havde spillet ham et puds, for den intense smerte varede kun nogle få sekunder. Og da han forsigtigt åbnede øjnene på klem igen, forstod han, at han havde ladet sig narre to gange. Det tidsrum, der var forløbet, siden JJ havde svaret Linn, og til han hørte Elizabeth Miles’ krystalklare stemme, havde været langt længere, end han først havde troet. Det blændende lys kom nemlig ikke fra en petroleumslampe, men skyldtes sollyset, som faldt ind ad et vindue.

– For mig er du blot en fandens masse ulejlighed, fortsatte hun. – Men opfat det ikke som noget personligt. Jeg betragter alle mænd på samme måde.

– Du er altså en mandehader, sagde Edge og bed tænderne sammen, da en ny smerte jog igennem ham. – Og du synes også at have en grov mund.

– Hvis du blot forholder dig i ro, kan jeg gøre, hvad der er nødvendigt uden at behøve at tale, Edge. Eller du kan give min dag en virkelig fin start ved at fortælle mig, at jeg skal skrubbe af. At du vil foretrække, at en anden optræder som sygeplejerske for dig.

Edge behøvede ikke at løfte hovedet for at se, at de befandt sig i JJ-rejsestalden, og at han lå i den bås, som John James havde tildelt ham den foregående dag.