Vic Suneson

Sandheden om Marie-Claire

På dansk ved Else Faber

Lindhardt og Ringhof

Sandheden om Marie-Claire
er oversat fra svensk af Else Faber efter

Sanningen om Marie-Claire

Copyright © 1965, 2017 Vic Suneson og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711677865

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Personer

Marie-Claire Bodmans

enke efter en kunsthandler og tidligere operetteprimadonna.

Hendrik Bodmans

hendes stedsøn, kunsthandler der forsøger at forvalte sin arv så godt som muligt.

Birgitta Bodmans

hans frue, blond sexbombe i den farlige alder og til Hendriks sorg barnløs.

Jan Bodmans

Hendriks yngre bror, forhenværende major og nu PR-chef i et forsikringsselskab.

Carla Bodmans

hans hustru, som har arvet et savværk, men har det besværligt med økonomien.

Leif Bodmans

deres søn, stud. med., parat til at redde verden fra alt undtagen studenterkarnevaller.

Margareta Bodmans

hans søster, gymnasiast, flink til sine studier, livsglad og med karriere i kikkerten.

Lotte Rönn

født Bodmans, skilt Rönn, journalist med vågne øjne og alsidig begavelse.

Erik Yxlander

hjertespecialist, der har arvet sin fars hverv som huslæge for dynastiet Bodmans.

Tyra Jönsson

Marie-Claires mangeårige hushjælp, der har frisprog.

Julius Jönsson

Tyras bror, kaldet Lommelærken af nærliggende grunde, subjekt med fordums sejre på cykel.

Otto Jönsson

Tyras mand, nattevagt, der ikke kan lide sin svogers tørst og forsøger at pleje sin egen.

Ulrika Skoog

keramiker, der er slået igennem og er blevet påskønnet efter mange og hårde år.

Bo Ivar

reporter ved stort ugeblad, har sans for ekstrajob og kameravinkler.

samt:

O. P. Nilsson

kriminalkommissær med læsebriller.

Tomas Gruck

kriminalassistent med skæg.

Aron Andersson

dito med munter replik og vågne øjne.

og videre: købere af kunst, en redaktionssekretær, to bilmekanikere, en grammofonplade, tre portrætter og tre fotoer, udstillingsbesøgende, en Ford T, to bridgedamer, to betjente fra radiopatrulje, en vicevært, en landsdommer, en konsulinde, en parykmager, en advokat, nogle personer der er forsvundet, en død kunsthandler og en særdeles levende hund.

Ouverture

1

Det blæste råkoldt og solen varmede ikke meget.

Et svagt skær af spirende grønt lå over de strittende grene på træerne i Vasaparken. Foråret var langsomt på vej.

Julius Jönsson var også på vej. Mens han gik hen ad Sigtunagatan, der ligesom hans liv gik jævnt ned ad bakke, nynnede han sagte en melodi mellem de sammenknebne læber. En melodi han aldrig havde hørt og som måske ikke engang var en melodi. Bare et udtryk for at han stadig levede.

Tasken han knugede i højre hånd føltes tung og klirrede på en mistænkelig måde, da han snublede over kantstenen for ikke at komme for nær til en dame, der kom imod ham.

Nå ja, dame? Hun sendte Julius et tilintetgørende foragteligt blik, og han smilede skævt og tog til hatten. Det måtte være nok med en gestus, og han fortsatte med lidt mere sikre skridt.

Mokke, tænkte han. Storsnudet mokke. Kan ikke kende mig igen, hva’? Vil ikke se en gammel kæmpe. Storsnudet …

To smådrenge kom farende ud af en port. Den ene nåede at dreje til side, men den anden gav Julius et ordentligt puf. Julius havde svært ved at genvinde balancen, og tasken dinglede faretruende nær ved en lygtepæl.

– Se jer for, snottede unger! hvæsede han med hæs stemme.

Drengene standsede i sikker afstand.

– Fyldebøtte, skrålede de. – Dumme, dumme drukkenbolt. – Fulde, fulde fyldebøtte.

Julius drejede rundt og stemmen gik op i falset.

– Gå ad helvede til, forbandede bisseunger, vanartede djævlepak …

Ordene blev siddende i halsen på ham.

Drengene forsvandt under henrykte glædeshyl. Nu havde de fået ham gjort lynende gal igen.

Livet lo og legede.

Julius stod med sin taske i hånden. Han flyttede den over i venstre hånd, men måtte igen stille den fra sig. Højre holdt endnu, men venstre var dårlig. Han havde brækket den for nogle år siden, og den var ikke groet ordentligt sammen.

Et svagt suk arbejdede sig frem, og vreden forsvandt. Han havde jo ingen ret til at at gøre sig til af noget. Ingen huskede ham nu. Det var noget andet før. Publikums jubel, klapsalver, interviewer. Nu var han knap nok et nul.

Han fortsatte hen ad gaden ned mod Vasaparken. Julius Jönsson, topcykelrytter i begyndelsen af trediverne, udkørt og opslidt, et udpræget subjekt uden håb.

Det gik vel an, bare han fik lidt trøst en gang imellem. Det var værst med den svimmelhed han undertiden mærkede. I dag var det bestemt værre end ellers. Og han som havde et så presserende ærinde. Et vanskeligt ærinde.

Han burde måske have bedt søsteren ordne det. Hun var den eneste der holdt lidt af ham. Men hun turde ikke, hun var bange for sin skinhellige, modbydelige ægtemand. Hr. nattevagt Jönsson. At Tyra kunne holde ham ud, at hun nogensinde havde kunnet gifte sig med den hykler. Total afholdsmand! Tja, man havde jo sine mistanker. Der var et skab der altid var låst i lejligheden på Birkagatan. Og undertiden når Tyra var borte og Otto skulle sove ud efter natarbejdet, kunne man høre ham liste rundt derinde. Otto drak i smug, det var Julius forbandet sikker på. Han havde prøvet, men endnu ikke nået at gribe svogeren in flagranti, som dannede folk vist siger.

Men Tyra var god nok. Trods Ottos protester fik Julius lov at blive boende i gårdværelset, nærmest et hul, men han havde dog eget værelse. Desuden havde hun jo et godt job i en fin familie. Hun forstod ham, gjorde Tyra. Det eneste menneske i verden, der forstod ham. Og så kunne hun stikke ham en lille tår af og til. Temmelig meget undertiden, ikke bare bundfaldet i den tomme flaske.

Men man skulle nu ikke foragte bundfald, tænkte Julius og smilede skævt. Pyt i flaske, kaldte han det. Hvis man var heldig, kunne det blive en rigtig god bryg. Held og tålmodighed, mange dråber små gør en snapse-å. Den rene poesi.

Han standsede foran døren til sit lokkende mål. Det var ikke så slemt med svimmelheden nu, og han rettede ryggen. Ikke fordi han lugtede af sprut og ikke fordi han var fuld, for det var han ikke. Nej, han rettede alligevel ryggen. Han måtte se ganske naturlig ud. Det her var det vanskelige kapitel.

Han gik ind ad døren, tasken klirrede mod dørkarmen, og han knugede fastere om hankene.

Der var helt tomt i butikken. Midt på dagen og ikke den travle tid. Man måtte vælge tidspunktet, se sig for. En smuk dame, Julius syntes i alt fald at hun var smuk, valgte rødvin. Bestyreren gjorde sig til, det syntes i det mindste Julius, og gav gode råd. Han kastede et mistænksomt blik på Julius’ taske, men vendte sig igen til sin kunde.

Udmærket, tænkte Julius og fortsatte ind i det smalle lokale med fast blik og sikker gang. Han stillede forsigtigt sin taske op på disken og begyndte at stille flaskerne på række. To ekspeditricer var fordybet i en alvorlig diskussion om ferierejser. Den blonde løsrev sig modvilligt fra kollegaen og kom hen til Julius, der med et suk gav slip på synet af de lange rækker med flasker på hylderne. Han så forhåbningsfuldt på den blonde. En af de flinke. Måske man …

– Go’da, han bukkede og blev igen lidt svimmel. – Tomme flasker, frøken …

– Men lille »Lærke«, sagde den blonde, – nu er han jo vild på kareten igen. Klokken er ikke elleve endnu.

– Det kan vel være hip som hap med tiden, sagde Julius og forsøgte at smile, men det skulle han ikke have gjort. Han manglede en fortand, og han var ikke særlig nybarberet.

Den blonde så mistænksomt på ham og talte automatisk flaskerne op.

– To kroner og tyve, sagde hun og begyndte at sætte flaskerne ned under disken.

– Blev det ikke mere? spurgte Julius skuffet. – Jeg fik det til to kroner og halvfems.

Den blonde rettede sig op og Julius sank igen sammen. Hun trak en skuffe ud i disken og talte to kroner og tyve op. Julius skrabede dem til sig og lænede sig frem.

– En halv flaske Estremadura, sagde han forsigtigt og skævede hen til bestyreren.

– Hys, er du tosset, sagde den blonde. – Der er kontrol i dag. Og for resten …

Det dårlige humør tog overhånd hos Julius.

– Du regner som fanden læser bibelen, sagde han med skingrende stemme. – Det skal være to kroner og halvfems!

Bestyreren kom pludselig til. Han så vred ud.

– Hva’ er det, der er tale om? sagde han. – Hvis Jönsson er misfornøjet, så kan han bare ta’ sine flasker tilbage. Vi står ikke på hovedet for fyldebøtter, der står på spærreliste.

– Ja, ja, sagde Julius hurtigt. – Tak, tak.

– Jeg be’r, sagde bestyreren og det lød som Lennart Hyland. – Så kan du gå.

Julius raslede med pengene i hånden.

– I regner skidt, sagde han langsomt. – Det stemmer ikke. To kroner og tyve, hva’. Hvad kan jeg få for det?

– Her får du ingenting, sagde bestyreren skarpt. – Det ved du. Det du skulle ha’, er en afvænningskur.

Så drejede han om på hælen og forsvandt ind i et baglokale.

Julius blev stående midt på gulvet og gyngede lidt med den tomme taske i hånden. En arbejder kom ind i butikken og så sig muntertom.

– Næ, men lille »Lærke«, sagde han. – Nu er du vist gået forkert, hva’!

Julius Jönsson, subjekt på spærreliste, alkoholist, træt menneske, rigtig godt og rart menneske, gik et par vaklende skridt frem. Hans øjne var blodskudte, han tabte tasken og tog sig til brystet. Han forsøgte at sige noget, men ingen forstod det.

Og så faldt han sammen med en ubeskrivelig mangel på værdighed, trimlede om på gulvets klinker, faldt temmelig hårdt …

Lå helt stille.

2

Gråhvide vægge og dunede skyer, en konstant surren som fra en maskine eller et apparat, unge piger i hvide klæder – måtte være engle – og så St. Peter. I hvid kittel og med ængsteligt venlige øjne.

Men ung, alt for ung. Ikke noget skæg. Det måtte være en assistent ved himmelporten. Eller var han kommet …

Det gjorde ondt og dunkede et eller andet sted, men han kunne ikke finde ud af hvor. I nakken? Måske i brystet. Nej i siden, hele højre side. Og han lå så mærkeligt.

– Petrus, sagde Julius, – jeg har fået noget skidt i mig. Noget modbydeligt skidt som gør ondt. Må jeg komme ind alligevel?

Han vidste ikke, at ikke en lyd, ikke en stavelse af det han havde sagt og råbt var kommet over hans lammede læber.

– Ikke meget håb, sagde lægen sagte. – Han klarer det ikke.

– Håb, brølede Julius lige uhørligt. – Hvorfor gi’r De mig ikke noget håb? Må jeg ikke få lov at komme ind?

Han lukkede øjnene og forsøgte i stedet at drømme om en bedre verden, om et sted hvor man ikke skulle løbe rundt på trætte ben for at samle tomme flasker …

Han rallede svagt, troede at han strakte hånden ud mod skyerne, døde.

– Det er slut, sagde sygeplejersken stille. – Hvad mener doktoren?

Den unge læge så ned på det, der engang havde været Julius Jönsson, topcykelrytter, men det vidste lægen ikke. Han var for ung.

– Det ser lidt mærkeligt ud, sagde han langsomt. – Obduktion, tror jeg.

Han nikkede selvsikkert, rutinemæssigt og overlod resten til sit erfarne personale, fløjtede sagte noget for sig selv og forsvandt på klaprende træsko.

Den glade enke

1

Fødderne hvilede på en pindestol, og tæerne bevægede sig dovent i strømper med brede røde og blå striber. Det var store fødder. Neden for de snævre bukser af gulligbeige terylene så man et stykke af de behårede ben. Livremmen under en let rundet mave var af imiteret krokodilleskind, skjorten var hvid og stod åben i halsen. Det kraftige hoved på den brede hals var forbløffende kuglerundt og endte i en gulerodsfarvet hårmanke. Ansigtsfarven var stærk og kunne næppe helt tilskrives ydre påvirkninger. Hagen var næsten ikke til at se, og selv ørerne var smukt røde. De tunge øjenlåg var lukkede, det let krøllede nakkehår hvilede mod ryglænet på en dyb lænestol, og hele den maleriske skikkelse udstrålede fuldstændig hvile.

Reporteren, digteren, forfatteren og TV-kommentatoren in spe, tidligere militærnægter Bo Ivar var i tænkeboksen.

Lænestolen stod i et hjørne af det store kvistværelse, hvor den ene langvæg skrånede venligt op mod loftslampen, en smuk formgivet plastickuppel signeret Sigvard Bernadotte. Et rygebord ved siden af den tænkende Ivar fungerede som askebæger i stort format, bog- og avishylde og trone for torturinstrumentet, det energisk tikkende vækkeur fra Epa, tretten og en halv, med et års garanti. Sengen under skråvæggen var sjusket redt, over sengen hang tre reproduktioner uden ramme; Picasso, Juan Griz og Chagall. Fæhårstæppet så ud som et reklameskilt fra en farvehandel. På den modsatte væg var en lav garderobedør, et solidt fyrretræsbord, beregnet til at spise ved, var i væsentlig grad opfyldt af en skrivemaskine med en imponerende rejsning der ledte tankerne hen på Teknisk Museum, spredte mapper og skriveblokke, en pennebakke med tre defekte reklamepencils og nogle lige så funktionssvage lightere, en kam med huller i tandrækken, et forstenet viskelæder og en fortygget blyant Faber HB med knækket spids, samt en skrivebordslampe af smedejern med mælkehvid, lidt revnet kuppel. Tre pindestole med krumme rygge, hvoraf den ene, med en tyk men nedsiddet hynde i mosgrønt møbelstof, åbenbart blev brugt som skrivebordsstol. En høj bogreol med tilfældigt bogudvalg og et særligt rum til en imponerende stereoradio, en lille båndoptager og et fedtet spil kort. Den korte væg i baggrunden domineredes af en ædel og imponerende chiffoniere ved siden af den halvåbne dør til garderobe, køkkenrum og toilet. Vinduet på den modsatte væg var bredt, og det så ikke ud til, at ruderne var pudset siden huset blev bygget. På den anden side var blomsterpragten i vinduet prangende, domineret af en blomstrende hibiscus.

Hele rummet åndede en ubrudt orden, hvor hver ting lå på sin plads – enten det så var den rette eller ikke.

De tunge øjenlåg løftedes, og forbløffende klare, grågrønne øjne skævede til vækkeuret uden at der skete nogen anden bevægelse i den tunge krop. Så løftedes den mægtige brystkasse af et dybt suk. Det er anstrengende at tænke. Og det tager tid.

Efter en passende pause til at overvinde trægheden i en stor krop rejste kolossen sig, kørte rundt i sit stride hår og forsvandt ud i køkkenrummet. Han kom tilbage med en dampende kop kaffe, som han gjorde plads til på det allerede bugnende rygebord. Så famlede han på gulvet efter telefonen, placerede den på toppen af maven og drejede et nummer.

– Mor’en, sagde han, og stemmen havde en dyb klang. – Har der været noget? Godt. Lægger til om en halv time. Hej!

Noget efter var kaffekoppen tom, barbermaskinen lagt tilbage i etuiet, blomsterne vandede og vinduet åbnet til udluftning. En grøn blazer med slips i lommen – man kunne jo komme ud for en frokostinvitation – og et par sandaler kompletterede påklædningen.

Uret på Engelbrektskirken viste et kvarter over ni, og morgentrafikken begyndte at tynde ud. Sporvognen var ikke længe om at køre til St. Eriksplan, han drev ned ad Torsgatan og trådte ind i det store forlagshus. Hans arbejdsværelse var noget større end en garderobe, og han fyldte det godt ud. En betænksom arkitekt havde dog forsynet det med et vindue, som han åbnede med noget besvær. Skrivebordsstolen knagede i protest, da han sank ned i den, og han betragtede med blandede følelser de tre lapper, som redaktionssekretæren havde efterladt på skriveunderlaget. Har søgt dig 8.45, udråbstegn, stod der på én. Har søgt dig 9.00, to udråbstegn på den næste, samt Har søgt dig 9.15, tre udråbstegn, på den sidste.

Denne lille vane hos redaktionssekretæren havde givet ham navnet Lappe-Lasse, og Bo Ivar tænkte lidt ondskabsfuldt på, at formuleringen nu var en anden end for nogle år siden. Dengang plejede der at stå: Har været her etc. undertegnet med initialer. Den ændrede formulering skyldtes, at Bo engang i kådhed havde anbragt tre af den slags lapper på døren til herretoilettet til stor glæde for den samlede redaktion. Mærkeligt nok blev han ikke smidt ud.

Lidt senere luntede han ned ad korridoren og gik ind til redaktør Larsson, der netop smækkede telefonen på, pegede gnavent på en stol og rodede i sine papirer. Et strengt blik på uret fulgtes af en grynten, men ingen kommentar.

– Det er sandelig ufortjent, sagde redaktøren surt, – men du skal faktisk få en rigtig spændende opgave. Du kan jo li’ at skrive om kvinder.

– Det kommer nu an på så meget, sagde Bo mistænksomt. – Kom bare ikke med badepiger i år igen. De hænger mig ud af halsen siden sidste sommer, og jeg kan ikke fordrage badestrande.

– Det var vel derfor, du lavede så forholdsvis hæderlige reportager, konstaterede Larsson. – Nej, det her er bare en pige, som du plejer at kalde kvinder i alle aldre. Men … hvilket stjerneskud!

– Anita Lindblom?

– Nej, nej, ikke hende. – Kender du Marie-Claire?

– Det lyder som en pære. Men vi har jo da en haveekspert.

– Formerne er måske blevet lidt pæreagtige. For øvrigt fylder hun snart tres. Jeg vil ha’ en fyldig reportage, billeder fra dengang og nu, udvikling, historie, sjæleliv, andet liv, ja … det dér kan du jo.

– Har denne Marie-Claire noget efternavn? spurgte Bo forsigtigt og rodede efter sine cigaretter. Da Larsson som slugte cancerrapporter så misfornøjet ud, stoppede han pakken ned igen. – Jeg mener … er hun noget eller har hun været noget?

– Herre Jemini! Larsson lukkede øjnene i smerte. – Ungdommen i dag. Du ved vel i det mindste hvem og hvad Hitler var?

– Maler, korporal og vanvittig! Er Marie-Claire også … nå ja. maler?

– Marie-Claire, sagde Larsson og lænede sig tilbage i stolen med halvt lukkede øjne. – Marie-Claire var engang vor største operettestjerne. Du milde, hvor var hun flot!

– Sang hun også?

– Sang hun, messede Larsson og spærrede øjnene op. – Vist sang hun. Man kan sige at hun var sådan midt imellem Naima Wifstrand og Margit Rosengren. Hvilken Hanna Glavari, oh là là! Desværre så forsvandt hun alt for hurtigt.

– Forsvandt hun? Bo hævede forbavset brynene.

– Ja, jeg mener fra scenen, beroligede Larsson ham. – Det var en eller anden sygdom, jeg husker ikke hvad. Jeg tror, hun var gift dengang med en kunsthandler Bodmans, men han er død. Du må slå alt det op. Ta’ Gösta Nordin med, så får vi gode billeder.

Bo Ivar rettede sig op i stolen, der knagede misfornøjet.

– Du ved, at jeg selv ta’r mine billeder, sagde han skarpt. – Ifølge kontrakt.

– Ja, desværre, sagde Larsson og blev igen mørk i ansigtet. – Lad det nu blive godt denne gang. Du kan for resten godt forhøre dig lidt om folk kan huske hende. Kar de Mumma, han var jo gift med Rosengren. Måske kan Wifstrand huske hende, det burde hun kunne.

– Jeg kan jo begynde her, sagde Bo med et glimt i øjet. – Det lader til, at du husker hende særdeles godt.

– Du skal vel for fanden ikke interviewe mig. For resten var jeg ikke ret gammel dengang. Jeg tror hun forsvandt fra scenen i begyndelsen af trediverne. Jeg blev student på samme tidspunkt, kan jeg huske.

– Gymnasiastkærlighed. Den blå Engel, hva’?

– Nå-h, ikke just det, protesterede Larsson og trak i sin smalle næse. – Men vi hang selvfølgelig en del i teatret. Næ, du må klare dig selv. Og husk nu: gode billeder.

– Hm, gryntede Bo og rejste sig. – Øø-h … ingen skandaler? Jeg mener, nogen der skal forties … eller tages frem?

Larsson lænede sig tilbage i stolen og så op i loftet. Hans adamsæble var stort og hoppede, når han sank.

– Jeg husker ikke noget særligt. I slutningen af halvtredserne – Bodmans døde i femoghalytreds, tror jeg – var hun temmelig tit til premierer. Der var bestemt en eller anden person med i det billede, men det kan du finde i udklippene. Du ser nok, hvad hun er for én, når du kommer til at tale med hende. Held og lykke.

Han trak telefonen hen til sig, og audiensen var forbi. Reporteren Bo Ivar skubbede umærkeligt forfatteren, digteren etc. Bo Ivar til side og gik til sagen.

2

Han gik ned ad Nybrogatan med faste, værdige skridt. Paraplyen, som han sjældent brugte som andet end spadserestok, hvilede sikkert i hans højre hånd. Forårsulsteren var diskret og korrekt, hatten en Stetson, buksernes pressefolder ulastelige og hans ansigt udtryksløst som en side i London Times. Han var lille, kraftig og sikker. Han kunne have blandet sig i mængden i Londons City, og ingen havde anet, at han ikke var englænder. Han var den fuldendte gentleman. Hans far var født i Holland.

Lige efter Riddargatan standsede han på fortovet og så tværs over gaden.

Bodmans, stod der på et diskret neonskilt. Ikke andet. Bare Bodmans.

Mere behøves jo heller ikke, tænkte han. Bodmans er ikke en kunstsalon. Ikke en antikvitetsforretning. Det er et begreb.

Han ventede på nogle biler, der susede forbi op mod Östermalmstorg og gik så langsomt over gaden. En kraftkarl der vidste, hvad han var værd. En mand som gik i en verden af tryghed.

På en vulkan.

De brede udstillingsvinduer var sparsomt udnyttede, og man kunne tydeligt se ind i det dybe lokale. Arrangementerne gav indtryk af, at man kiggede ind i møblerede værelser, godt kombinerede med smagfulde og kostbare møbler, malerier, krystal og nogle sølvting. Han gik ind ad den moderne glasdør, bukkede høfligt for en kunde, som så på en antik kommode assisteret af en af ekspeditricerne, og fortsatte ind gennem butikken.

Nå ja, butikken? Det var selvfølgelig i og for sig kun en kunst- og antikvitetshandel. Personligt foretrak han at kalde den salon. Det gav værdighed og en følelse af hæderlighed.

Da han standsede foran døren til sit kontor med navneskilt og lyssignal for gæster, vendte han sig om og så endnu en gang ud over lokalet. Han nikkede umærkeligt og opmuntrende til ekspeditricen. Måske kunne man til sidst sælge den dér kommode? Men hvem var kunden? Ansigtet forekom ham bekendt, men han havde svært ved at placere det.

Han rystede på hovedet over sin dårlige hukommelse. Eller var det virkelig hukommelsen, der svigtede? Var det ikke sådan, at kundekredsen havde ændret karakter? Det var anderledes i hans fars tid. Dengang vidste man altid, hvem kunderne var. Nu var der en del af kundekredsen som – selv om man ikke direkte kunne tale om gullaschfolk – alligevel på en eller anden måde kom fra andre samfundsklasser.

Det skadede jo ikke, selvfølgelig. Kundekredsen var blevet større og sagkundskaben mindre. Naturligvis drømte man ikke om at udnytte den situation – andet end i så at sige sikre tilfælde.

Hendrik Bodmans, agtet kunsthandler, sukkede let og nikkede afmålt til kasserersken frøken Borg, som sad i sit glasbur og trommede med rosenrøde negle på en regnemaskine. Han åbnede døren til sit kontor og gik værdigt over tærskelen.

– Hej gamle dreng, råbte en munter stemme. – Det er vel nok en tid at komme på!

– God morgen, Birgitta, sagde Hendrik og så lidt forbavset på sin hustru. – Har du allerede fundet herop?

Han hængte omhyggeligt paraply, overfrakke og hat fra sig i en garderobe, før han gik hen og gav sin hustru et køligt kys på kinden. Så gik han værdigt rundt om skrivebordet, et stort bureau plaqué i Louis XV stil, og sank ned i skrivebordsstolen signeret N. F. Parrot. Værelset var stilrent indrettet med franske lænestole og indlagte hjørneskabe af den berømte parisersnedker Leonard Boudin.

Fru Birgitta havde fulgt hans gang med et skælmsk smil. Hun var en blondine, der havde visse vanskeligheder ved at holde orden på sine yppige kurver trods tennis og golf. Hun var endnu solbrændt efter en sen skiferie i Åre, og den brune lød understregede de kraftige linjer i hendes ansigt, hvor den sultne mund dominerede.

– Kan du tænke dig, sagde hun, da Hendrik var blevet godt anbragt bag sit pragtmøbel, – jeg lavede hole in one på den femte green i dag. Jeg har aldrig været med til noget lignende.

– Gratulerer, sagde Hendrik med et forsøg på at smile. – Og hvad skylder jeg den ære?

– Hvad skylder jeg den ære? Birgitta efterlignede hans stemme og trak en porcelænsæske med cigaretter, der stod på skrivebordet hen til sig. – Det lyder, som om jeg var en kunde. Vågn op, hr. Bodmans! Jeg er Deres frue.

Hendrik så tvær ud og sagde ikke noget, mens hun fandt en diminutiv lighter i sin håndtaske, knipsede nogle gange og tilfreds blæste en røgsky op mod loftet. Hun skubbede porcelænsæsken tilbage over skrivebordets blanke flade.

– Jeg lærer aldrig det dér, sagde hun med et hurtigt smil. – Er det Ming eller Sung eller Ping?

– Meissen! Og vær forsigtig. Den er kostbar.

– Det er du virkelig også, sagde Birgitta, som vægrede sig ved at tabe sit gode humør. – Du kan for resten invitere mig på frokost, når jeg alligevel er i byen.

– Jeg er ked af det, sagde Hendrik og behøvede ikke at anstrenge sig for at undskylde sine ord. – Jeg skal i Klubben. Forretninger.

– Forretninger! sagde Birgitta, og nu fængede det. – Klubben og forretninger! Der findes vist ikke noget andet i dit liv. Men værsgo, du er jo ikke den eneste mand på jorden. Hvad er du egentlig? En robot. Der var engang … en kort tid … hvor jeg troede, at du kunne frigøre dig fra din snævre verden og indse, at der fandtes andet i livet end møbler og malerier og andet gammelt ragelse.

– Behersk dig! Og vær venlig ikke at kalde vore antikviteter for ragelse.

– Jeg havde ikke den ære at kende din far. Endnu mindre din farfar. Men din far må i det mindste ha’ været så meget mandfolk, at han kunne holde en kvinde varm i sengen, men det kan du sandelig ikke. Ellers havde han vel aldrig kunnet blive gift med Marie-Claire. Når man ser de gamle mænd på væggen, så må man sige, at det er gået tilbage for slægten, Hendrik Bodmans.

På den ene korte væg hang der to portrætter. Farfar Pieter med patriarkalsk fuldskæg, tung og værdig, guldsmed i Amsterdam, som fejrede århundredskiftet ved at flytte til Sverige. Portrættet var malet efter fotografi. Ved siden af ham Hendriks far, Peter Bodmans, den mand der havde skabt firmaets grundmurede position. Portrættet var malet af Mas-Olle og viste en kraftig mand, glatbarberet, med fast blik og fyldige læber.

– Jeg fortsætter traditionerne, sagde Hendrik skarpt. – Jeg tror ikke, min fars eller farfars eventuelle talenter i sengen påvirkede deres måde at lede foretagendet på.

– Skal du ikke ha’ malet dit eget portræt? Inden det bliver for sent?

– Jeg har virkelig tænkt på det. Til min halvtredsårs dag. Kan du måske foreslå en dygtig kunstner?

– Du overrasker mig, sagde Birgitta med hævede bryn. – Lyder det ikke, som om du tænkte på at gå på pension før tiden? Hendrik sad helt stille bag sit store skrivebord. Den tunge underlæbe skød frem, og han stirrede sin kone stift ind i øjnene.

– Hvis du ikke har et forslag til en maler, så kan du måske fortælle mig, hvem der en dag skal være min efterfølger.

Fru Birgitta lænede sig tilbage i stolen og stirrede op i loftet.

– Se så, nu er vi der igen. Ingen tronarving. Og det skulle selvfølgelig være min skyld?

– Du ved, at det er din skyld. Og du ved, at du løj for mig – dengang.

– Lad os for alt i verden ikke rippe op i den gamle historie. Hvem som helst kan ta’ fejl med sådan noget.

Birgitta rejste sig og begyndte at trække sine handsker på.

– Ingen frokost, altså?

– Ikke med mig. Middag som sædvanlig.

Hendrik havde rejst sig og forsøgte at se forsonende ud. Men fru Birgitta var ikke rigtig færdig med ham.

– Når du alligevel er i det vidunderlige humør, så kan jeg forberede dig på, at der kommer en regning fra Nickolls en af dagene. Den er på cirka totusind.

– Du er gal! Om ikke andet så tøjgal.

– Ser man det! Du ved, det er min skrædder. Men min kære mand, jeg kan virkelig ikke gå i denne her gamle dragt længere. Den er over et år, den er ved at hænge i laser.

Hendrik var igen sunket ned i skrivebordsstolen. Det lod til, at han havde mistet en del af sin styrke.

– Ja – ja! sagde han. – Jeg må vel se at klare det på en eller anden måde. Men jeg be’r dig, Birgitta, forsøg at holde udgifterne lidt nede. Du ved jo, hvordan det ligger med skatten. Vi har ikke …

Birgitta var standset med ryggen mod døren.

– Næ, nu har jeg aldrig hørt så galt, afbrød hun. – Står det dårligt til med firmaets finanser? Kan man ikke klare en lille tøjkonto til chefens frue? Hvad er nu det, Hendrik Bodmans? Er der jordskælv i dit kongerige? I så fald …

Pludselig mærkede hun, at Hendrik ikke længere så på hende. Hans øjne stirrede på noget bag hendes venstre skulder. Langsomt vendte hun sig om og rankede sine enogtres kilo.

– Men hvem kommer dog der? sagde hun med et elskeligt smil. Den kære svigerinde, der sniger sig ind til sin bror bag min ryg. Lytter du også ved nøglehullet?

Kvinden i døråbningen smilede, så man så hendes smukke tænder.

– Hej, små turtelduer! sagde hun og skubbede forsigtigt men bestemt Birgitta tilbage i værelset. – Nej, her behøver man ikke at lytte ved noget nøglehul. Jeg er sikker på, at man har kunnet høre jer over hele butikken. Er det ikke lidt uforsigtigt?

Duffelcoat’en var beige og flot. Kvinden var knap så flot. Selvsikker, bestemt og charmerende. Men hendes skikkelse afslørede, hvorfor den passende kunne skjules under en duffelcoat. Det mørke hår var viltert og virkede sjusket, et resultat af flere timers arbejde hos damefrisøren. Øjnene var meget vågne, næsten mistænksomme, men hun blev ved at smile. Et smil med alvor i. Hun gik omkring Birgitta som rundt om en enebærbusk og sank ned i en stol.

– Hvad er det, jeg hørte? fortsatte hun. – Something rotten in the State of Bodmans? Fortæl, elskede broder Hendrik! Jeg syntes, den sidste bestyrelsesrapport talte et andet sprog.

– Godmorgen, Lotte! sagde Hendrik, der på grund af et dybt rodfæstet instinkt fra gentlemen’enes tidsalder havde rejst sig, da søsteren kom ind. – Du må ha’ hørt syner.

Lotte Rönn, født Bodmans, skilt Rönn, smilede endnu mere.

– Hørt syner, det er virkelig et godt udtryk. Burde skrives ned og bruges engang i et causeri.

Hendrik satte sig igen og skubbede meissnercigaretæsken over mod søsteren. Birgitta slentrede over gulvet, standsede ved portrættet af farfar, fingererede ved rammen og så på Lotte.

– Det her er ikke et aktieselskabs generalforsamling, sagde hun koldt. – Hvis Hendrik og jeg mener, at der er grund til at tale om firmaet Bodmans’ økonomiske situation, så er det ikke noget, der vedkommer dig.

– Hva’ fanden angår Bodmans’ økonomiske situation mig, travesterede Lotte. – Fredmans epistler 45. Nå, storebror, er vi bankerot?

– Skab dig ikke, Lotte, sagde Hendrik gnavent. – Dette her foretagende er guldrandet.

– Dejligt! Så kan man måske hæve lidt penge. Lidt udbytte fra i fjor. Der frøs vist en del inde, da jeg var i Pakistan.

Hun tog porcelænsæsken, valgte en cigaret og ventede på ild.

– Meissen, sagde hun vurderende. – Dejligt, at du har beholdt den. Har kunnet beholde den.

– Tja, det var jo et af fars yndlingsstykker, sagde Hendrik og bøjede sig frem med sin lighter.

– Ja, inden han faldt for operetten, sagde Lotte og så fornøjet ud. – Spøg til side, bror. Jeg sidder lidt hårdt i det for øjeblikket. Ny bil og en del andet. Ja, det er ikke noget, man behøver at skamme sig over. Alle mennesker sidder hårdt i dagens skatteskrue.

– Det har du ret i, sagde Birgitta. – Hører Hendrik til alle mennesker?

– Jeg har personlig altid anset ham for at være umenneskelig, parerede Lotte. – Men jeg bøjer mig for hans talenter som forretningsmand.

– Hvor meget behøver du? spurgte Hendrik skarpt.

– Tja-a, Lotte så på sin bror, som om hun vejede ham i hånden. – Tretusind skulle kunne klare det værste.

– Er du gal! Det er helt umuligt.

– Vær nu ikke så umedgørlig, storebror, sagde Lotte. – Det er særlig bilen, forstår du. Vi kunne jo betragte en del som lån. Jeg får jo et temmelig stort honorar for den sidste artikelserie, men det varer en måneds tid. Og i mellemtiden skal jeg i hvert fald klare bilen. Betale eller gå. Marchere eller dø. Moltke.

– Slet ikke, sagde Birgitta uventet. – Han sagde: Marchere adskilt, slås samlet. Var det måske ikke noget at tænke over.

– Slås samlet, sagde Lotte eftertænksomt. – Måske. Men mod hvad? Ikke Sträng, ikke skattevæsenet, næppe afbetalingerne. Men et fremstød på indkomstsiden kunne jo overvejes.

– Jeg skal se, hvad jeg kan gøre, sagde Hendrik og forsøgte at skjule sin misfornøjelse. – Kan du ikke finde en mere passende låneinstitution?

– Gå til onkel med nertzen, hva’? sagde Lotte grinende. – For privatdiskontørers raseri bevare os, milde herre Gud. Odhner.

Hun blev pludselig alvorlig og bed sig i underlæben.

– Sidst var det jo temmelig længe siden, sagde hun langsomt. – Men man kan da forsøge igen. Hun kan ikke ha’ så store udgifter i øjeblikket, siden ungdomskærligheden forsvandt.

– Hvem? spurgte Hendrik.

– Marie-Claire, selvfølgelig! sagde Lotte irriteret. – Der er prima liv i den gamle primadonna. Hun må ha’ en del i banken … trods alt.

– Trods alt? sagde Hendrik med rynket pande.

– Trods … hvad hed han … Adelståhl, svarede Lotte. – Den fornemste adelsmand, der aldrig har stået i adelskalenderen. Jeg tror, han hed Andersson. Han så sådan ud.

Hendrik så på Birgitta, der rystede på hovedet.

– Axel Adelståhl, fortsatte Lotte og næsten smagte på navnet. – Men han havde unægtelig en vis charme, fyren. Jeg gad vide, hvor meget det lykkedes ham at franarre hende?

– Hvad mener du? spurgte Hendrik og skød hagen frem.

– Vær ikke barnlig, Hendrik, sagde Lotte overbærende. – Det er da klart, at han ikke var Marie-Claires kavaler bare for hendes blå øjnes skyld. Han havde jo også været skuespiller, kollega altså. Men jeg kan huske, at jeg kiggede de gamle årgange af aviserne igennem, da hans bekendtskab med Marie-Claire begyndte at blive hedt. Der var ikke meget, men de kendte hinanden. Og hun var … eller skal jeg sige er … syv år ældre.

– En slags ægteskabssvindel? sagde Birgitta mistænksomt. – Tror du virkelig?

– Men kære barn, spil dog ikke naiv, formanede Lotte. – Alle var vist klar over, hvordan situationen var. Jeg vil ikke være ondskabsfuld, og jeg misundte ikke den kære Marie-Claire lidt romantik på vej mod livets efterår. Slet ikke. Jeg syntes, det var synd for hende, da sæbeboblen brast. Det vidste jo alle, at den ville, før eller senere.

– Jeg så ham kun én gang, tror jeg, sagde Birgitta og stirrede nærmest fascineret på sin snakkende svigerinde.

– Havde vi dem ikke hjemme til middag, Hendrik? Dengang havde vi undertiden gæster.

Hendrik overhørte spydigheden.

– Jeg tror vi talte om det engang, sagde han langsomt til søsteren. – Men vi var jo ikke sikker på noget. Og for resten kan jeg bekræfte, at det lader til, at Marie-Claire ikke har solgt noget. Jeg var faktisk mistænksom og foretog en undersøgelse nogle måneder efter, at denne Axel var rejst …

– Forsvundet, foreslog Birgitta.

– Flygtet! fastslog Lotte. – Han havde flere strenge på sin bue, den søde fyr. Men det kom aldrig ud til offentligheden. Som bekendt bliver ægteskabssvindel næsten aldrig politisag. Man er jo så bange for skindet og prestigen. Der forsvandt ikke noget særlig værdifuldt af boet, sagde du?

– Jeg var temmelig omhyggelig, svarede Hendrik. – Der manglede ikke noget dengang!

Lotte satte sig op med et ryk. Den brede mund gabede som på en fisk, der er kastet op på strandbredden.

– Dengang? Men nu! Du mener, at der er forsvundet noget fra Marie-Claires lejlighed i den sidste tid?

– Jeg er ikke helt sikker, sagde Hendrik forsigtigt. – Det er ret længe siden, jeg har truffet Marie-Claire. Jeg har ikke været i lejligheden i år og dag, tror jeg. Da Axel forsvandt, blev jeg mistænksom og foretog en regulær gennemgang. Men det hele var der, så vidt jeg kunne se.

– Og hvorfor tror du så, at noget er forsvundet nu? spurgte Lotte.

– Jeg får jo automatisk kataloger og rapporter fra Europas større kunstauktioner, forklarede Hendrik. – Og netop i går dukkede der et maleri op hos Suthervilles i London, som burde høre til Bodmans’ samling. Den, der er deponeret hos Marie-Claire.

Birgitta var også sunket ned i en stol. Hun bed ubevidst i en negl og stirrede på Hendrik.

– Tror du, hun har solgt maleriet? spurgte hun. – Er det ikke tyveri?

– Jeg er jo ikke hjemme i disse juridiske labyrinter, sagde Hendrik langsomt. – Ganske vist er det mistænkeligt. Men englænderne plejer at være meget omhyggelige, og jeg kan selvfølgelig ha’ taget fejl.

– Hør, Hendrik, sagde Lotte pludselig. – Hvordan er det, blev der ikke også deponeret en del kunst hos dig? Jeg mener ved arveskiftet. Der blev vrøvlet om, at du, som fortsatte fars arbejde, skulle ha’ det tillidshverv. Lillebror Jan og lillesøster Lotte fik ikke noget tillidshverv. Er det ikke rigtigt?

– Det er rigtigt, nikkede Hendrik. – Du er velkommen til at komme hjem og undersøge, når du vil.

– Åh! Lotte viftede tanken bort. – Du narrede mig sikkert alligevel, hvis du ville. Kunst er ikke min stærke side.

De kølige øjne granskede Hendrik indgående.

– Jeg går ud fra, at du undersøger det nærmere. Jeg har ikke noget imod Marie-Claire, men hun skal fanden ta’ mig ikke ha’ lov til at bestjæle firmaet og os andre.

– Selvfølgelig ikke, sagde Hendrik og rejste sig som for at understrege, at emnet for hans vedkommende var uddebatteret og audiensen slut. Men Lotte var ikke rigtig færdig.

– Sæt dig lidt ned, sagde hun. – Du, Hendrik, kan du huske Ingrid?

– Ingrid? Hendrik sank langsomt ned i stolen igen. – Ingrid Nordström, mener du. Mors kusine, der passede hjemmet efter mors død. Jo-o, hende kan jeg godt huske. Hvorfor det?

– Det er måske en efterrationalisering, sagde Lotte. – Hun var rar, tror jeg. Var hun ikke også ganske køn?

– Hun så vist godt ud på en stilfærdig måde, sagde Hendrik og så stadig desorienteret ud. – Men hvorfor …

– Det kommer, sagde Lotte og løftede beroligende hånden. – Jeg har undersøgt det her lidt, forstår du. Det er ganske interessant. Mor døde i otteogtyve. Far giftede sig med Marie-Claire i enogtredive. Vi unger var mægtig ophidsede, kan jeg huske. Jeg var ti år og brudepige. Tænke sig, brudepige ved sin fars bryllup. Det er som en tegning af Albert Engström. Eller Arosenius: »Vi syntes, vi skulle gifte os for børnenes skyld«.

– Det er lidt anderledes og snarere Oskar Andersson, sagde Birgitta overraskende.

Lotte sendte sin svigerinde et køligt blik, men ignorerede bemærkningen og tog fat, hvor hun slap.

– Det gik fint mellem Ingrid og Marie-Claire i begyndelsen. Marie-Claire fortsatte sin karriere for fuld musik. Og så skete der noget, som man godt kan indrømme må ha’ været en katastrofe for hende. Hun aborterede … og samtidig mistede hun stemmen.

Hendrik så stadig spørgende ud, men nikkede samtykkende.

– Treogtredive, sagde han.

– Marie-Claire var borte i to år, fortsatte Lotte. – Ingrid holdt stillingen. Far var også temmelig langt nede. Og så blev Marie-Claire erklæret for rask og modtoges med fest og jubel. Men der var sket noget med hende, tror jeg. Hun havde forandret karakter på en eller anden måde. Da hun indså, at hendes teaterkarriere var slut, så flyttede hun så at sige operetten ind i sit hjem i stedet for. Har jeg ret?

Hun så udfordrende på sin bror, der sad med rynkede bryn.

– Jeg ved ikke, sagde han langsomt. – Det er så længe siden. Vi var ikke så gamle. Jeg var vel atten, tror jeg, men …

– Jeg gad vide, om ikke Ingrid blev lidt dårligt behandlet, fortsatte Lotte. – Tror du ikke, Hendrik, at der var noget mellem hende og far?

– Utænkeligt! sagde Hendrik og rettede sig. – Far var ikke sådan!

Lotte så over mod sin fars portræt, og hendes ellers så hårde ansigt var mildnet i trækkene.

– Det havde vel ikke været så mærkeligt, sagde hun. – Han var jo vant til en varmblodig kvinde. Han havde daglig en anden kvinde om sig. Marie-Claire var borte … man vidste ikke, om hun nogensinde ville blive rask. Jeg ville nu nok ha’ forstået ham … måske også hende.

– Utænkeligt! gentog Hendrik.

– Puritanere i alle lande forener eder, sagde Lotte. – Lenin!

– Aldeles ikke, sagde Birgitta. – Det er Marx.

Lotte skød underlæben frem på samme karakteristiske måde som sin bror og fortsatte:

– I hvert tilfælde gik der ikke et år efter at Marie-Claire var kommet tilbage, før Ingrid var ude af huset. Hvis jeg ikke husker fejl, så forsvandt hun bare. Forsvandt simpelthen.

Hendrik havde sat sig til rette i stolen. På en eller anden måde havde Lottes historieskrivning fanget hans interesse.

– Kan du huske, hvordan det var, da Ingrid forsvandt? spurgte han. – Det var faktisk den dag, jeg blev student. Og det var en temmelig urolig dag i huset, for hvis sandheden skal frem, så var der en ret stor fare for, at jeg ville dumpe. Men jeg klarede den, selvfølgelig!

– Markurell! indskød Lotte.

Det gav et sæt i Hendrik.

– Hva’ fanden er det, du si’r? hvæsede han. – Markurell? Tror du, at far…

– Jeg interviewede en vis professor for en ti år siden, sagde Lotte roligt. – Han havde et meget smukt sølvskrin på sit skrivebord. Da jeg spurgte ham ud om det, generede det ham på en eller anden måde. Han kunne ikke forstå, hvorfor jeg var interesseret og kunne selvfølgelig ikke ane, at redaktør Rönn var født Bodmans. Da jeg forklarede ham det, troede jeg, han skulle få en prop. Men han beherskede sig, og vi fortsatte interviewet. Undersøgelser i arkivet, som vi journalister ret ofte må beskæftige os med, viste, at professoren havde været censor ved din studentereksamen. Fortsatte undersøgelser godtgjorde, at omtalte skrin blev indkøbt af Bodmans cirka et halvt år før. Nogen optegnelser om salg til ovennævnte professor har ikke kunnet opspores.

– Dumheder, sagde Hendrik, hvis ansigtsfarve var noget rødere. – Og det har du gået og tiet stille med i ti år.

– Man venter jo altid på en passende lejlighed, sagde Lotte og så ud som en kat, der lige har slugt kanariefuglen.

– Hovedsagen var jo, at jeg klarede mig, sagde Hendrik spagt.

– Unægteligt, sagde Birgitta, der med stigende begejstring havde lyttet til Lottes historie. – Har du ikke snart studenterjubilæum, elskede? Så kan vi fejre det med et telegram til din gamle censor. Hvis han altså lever, naturligvis.

forbudt

Lotte stirrede ned på sine sko, Birgitta så nærmest tilfreds ud, og Hendrik havde en dyb rynke mellem øjnene.

– Hvor ved du det fra? spurgte Lotte lidt efter.

– Ingrid fortalte mig det, da vi kom hjem, sagde Hendrik. – Men samtidig bad hun mig ikke sige noget. Det var en bagatel … sagde hun. Men næste dag var hun forsvundet. Jeg var jo så fortumlet af fester, så jeg tog mig ikke meget af, hvad der skete med Ingrid.