Lars Nielsen

Munkemarken

Lindhardt og Ringhof

Munkemarken

Copyright © 1963, 2017 Lars Nielsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711678756

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

»Saa da, I krikker — pur!«

Niels Peder raaber højt til hestene.

»Kunne I hitte paa at vende midt paa ageren!«

Niels Peder slæber den tunge plov tilbage, saa maa hestene helt ud og vende, hvor de skal. Hestene vender for hurtigt i den anden fure, saa Niels Peder igen maa slæbe ploven i den rette stilling.

»Saadan et par klovner!« raaber han forpustet og ser langs furen, før han kører igen. Køn er den ikke — sært, at hans ældre broder Hans kan køre ploven saa lige, som kørte han efter en snor. Det vil nu ikke rigtig lykkes for Niels Peder.

»Ja, ja, saa afsted med jer, vi maa se, om vi kan rette lidt paa furen, saa den ikke ligner en bugtende slange, som Hans udtrykker det.«

Niels Peder giver nøje agt paa plov og fure en lille tid for at faa furen lige, glemte det saa, inden han naaede midtvejs. Han ser sig engang tilbage. Et lille smil gaar over hans ansigt. Nej — furen var bestemt ikke blevet kønnere, end den var før.

Hans kom rask forbi, han kom længere ude fra marken.

»Naa, Niels Peder, skriver du stadigvæk Søren snor mig med ploven?«

»Ja, Hans, jeg ved ikke, hvordan det kan være, men ligesom jeg gaar og tænker allermest paa at køre lige, saa har jeg pludselig glemt det.«

»Hvad gaar du og tænker paa?«

»Jeg gik og tænkte paa den roman, jeg læste i aftes.«

»Ja, og i nat, Niels Peder. Var det en god roman?«

»Noget ringe skidt, Hans. Ligesom det var allermest spændende, forsvandt helten ud ad den mørke landevej, og saa var der ikke flere blade i bogen.«

»Det var da godt, ellers var du vel slet ikke kommen i seng. Og var romanen saa ringe, hvorfor i alverden gaar du saa og tænker paa den i stedet for at holde tankerne ved dit arbejde?«

»Jeg gaar og laver den meget bedre, Hans.«

»Naa, gør du det! Hvis jeg nu gav dig en ordentlig en paa siden af hovedet, tror du saa, at du kunne tænke lidt mere paa det, du foretager dig, ikke mindst, naar du gaar bag en plov. Folk, der kommer forbi her paa vejen, kan jo ikke lade være at slaa et stort grin op.«

»Det er slemt nok, Hans, men jeg vil dog nødig have en lussing af dig.«

»Hvorfor det? Havde far levet, havde du nok faaet den alligevel.«

»Hvis far havde levet, havde mange ting nok været helt anderledes.«

»Med hvad, Niels Peder?«

»Jo, saa havde jeg nok siddet paa skolebænk i stedet for at gaa her i furen.«

»Puha — at du gider tænke paa det, Niels Peder! Du kunne maaske have drevet det til skolelærer. Hvad var der saa ved det, andet end en ussel løn og saa sidde inde i en lummer skolestue en hel dag over en flok unger, der intet gider bestille.«

Hans tog plovhaandtagene.

»Kør saa, Niels Peder!«

Han gennede haardt paa hestene. Han gik i furen, Niels Peder maa trave i den løse muld ovenfor i Hans’ afdankede gummistøvler. De var blevet for smaa til Hans, men var lidt rigelige til Niels Peder.

»Saa, kuler!«

Det kom som et helt brøl fra Hans. Hestene for frem, saa Niels Peder nær var gaaet paa næsen.

»Som du jager paa, Hans.«

»Ja, vi skulle gerne have roer saaet i stykket her i morgen.«

»Der mangler jo en hel ager foruden den.«

»Rigtig, derfor maa vi have lidt fart paa. Naar du ikke tænker paa dit arbejde, gaar hestene jo bare og stumler afsted.«

»Javel, Hans, du er jo lige fyldt atten, saa du har allerede en masse erfaring.«

»Rigtig, Niels Peder, du, der lige er fyldt femten, mangler en del erfaring — ikke?«

»Jo, nu du siger det.«

De vender og kører tilbage. Der er fart paa. Da de er omgangen rundt, gled ploven over i Niels Peders hænder igen. Hans er paa vej hjem til gaarden, han ikke saa meget som saa sig tilbage, om furen nu laa mere lige. Sikken herre! Niels Peder saa langs furen. Laa den nu ikke der saa lige som et lys. Det er i grunden til at blive godt gal over. Naa, han maa vel prøve, om han kan holde tungen lige i halsen. Niels Peder holder øje med furen, til han er halvvejs. Saa saa han pludselig sin far ligge der i sin hvide kiste. Han var meget smuk, som han laa der i sit hvide tøj. Jo, der blev grædt meget i disse dage. Nabokonerne hjalp jo mor hver dag baade før og efter begravelsen. Saa græd de ikke saa meget mere, kun naar tankerne kom over dem. Jo — han vidste godt, at de sagde, at det var ham, Niels Peder, der havde grædt mest. Nu i dette foraar er det fem aar siden.

»Saa da, dit æsel!«

Niels Peder raaber højt. Nu drejede de to bæster for tidligt igen. Atter maa ploven slæbes tilbage for at komme ud paa det rigtige sted. Niels Peder kører videre. Han tør slet ikke se sig tilbage, for selvfølgelig ligger furen nu dèr og bugter sig igen som en grim slange. Nu maa han passe bedre paa. Han holder tankerne ved arbejdet, til han vender igen, saa maa han se.

Er det nu til at forstaa, at der allerede er blevet et par store bugtninger igen. Det er ualmindelig haabløst det hele. Niels Peder er omtrent færdig med ageren. Saa er Hans der igen. Han tog denne gang baade tømme og plov.

»Du kan pumpe til ungkreaturerne og tage køerne med hjem; hjælp saa damerne med malkningen,« tilføjede han.

Inden Niels Peder naar at faa givet svar, er Hans kørt. Niels Peder stod en lille tid og saa efter ham. Furen lagde sig fint efter ham. Er det nu til at forstaa, at han saadan kan — men det kan han. Han ved det da ogsaa selv. Naa, han maa ud til de dumme kræ. At de dog ikke kan lære at pumpe det vand selv, naar de har brug for det. Nej, de skal have en tjener, og det er mig, det er der ingen tvivl om. Mon det gik at smide de grimme støvler? Om køerne nu træder ham over tæerne — næh, han maa hellere trække dem med sig, selv om de slubrer ham om benene.

Niels Peder farter afsted ad markvejen østpaa. Først i maj. Ja, det er vel paa tide med de roer, skønt der er da flere af naboerne, der ikke er færdige med at saa endnu. Men Hans er jo altid saa hidsig med arbejdet, det skal helst gaa i et sus hele tiden — og helst skal han være foran naboerne. Det er nu ikke altid, det lykkes for ham. Ha — ja, det er maaske forkert at le af ham for det. Hans er nu god nok, og god ved mor er han altid. Det er hun nu ogsaa værd, føjede Niels Peder til i sine tanker.

Køerne stod ved laagen. De er færdige til at komme hjem. De smaafryser nok, de er lige lukket ud af den varme stald for et par dage siden. Naa, har I faaet maverne fyldt? I ligner i grunden en flok dumrianer. Jeg skal helt ud til de smaa, saa I maa vente lidt. Niels Peder gaar videre. Selvfølgelig forstaar køerne ham ikke, gjorde de det, maatte han jo hellere kalde dem en flok prinsesser, for det er jo nærmest det, de er med afstamning, tal og alting i orden.

Naa, dèr er I! De unge dyr stod ved traaden og tog imod Niels Peder. Han skræver over. Fryser I, fyre, haarene stritter paa jer. I kan vel sanse at gaa i læ ved skov og hegn. Kan I ikke svare, naar man taler til jer.

En kvie, der gik ved siden af ham, gav hans arm et lille puf med sin hornløse pande, slog bagud med bagbenene og for afsted. Hele flokken — otte stykker ialt — farter afsted indhegningen rundt med halerne lodret i vejret. Det smittede af paa Niels Peder, der stak i rend ned til pumpen, som stod i indhegningens laveste punkt. Dèr standser han. Dyrene kommer til. Alle staar og ser. To baljer vand fuldstændig pladderfulde. Niels Peders tanke for til Hans. Den store slyngel, har han været herude og fyldt baljerne og lader saa ham, Niels Peder, rende nar herud. Maaske har dyrene slet ikke drukket siden igaar.

Niels Peder gaar sindigt op ad bakken. De unge dyr følger ham, gaaende eller løbende, som det nu passer dem. Farvel, I nisser, sov godt! Niels Peder er paa vej hen til køerne. Han maa standse. Hang der ikke en lærke deroppe? To er der. Som de kan juble! Sært, at man kan høre dem helt herned, for de er saa højt oppe, saa de kun syner som smaa prikker imod himlen. Det er nu kønt at staa og høre paa. Han maa dog videre. Køerne lukkes ud. Saa gaar de otte fine malkekøer paa stribe hjemad. Der er dog et par yngre dyr, der er foraarskaade endnu. De gantes lidt, stikker i rend, opgiver det dog hurtigt, da yverne er for tunge af mælk.

Pan kom dem i møde. Han maa ellers ikke forlade gaarden; dog, naar Niels Peder nærmer sig gaarden, kan han ikke holde sig. Den store, laadne hyrdehund gaar ind til siden, sætter sig paa halen, mens den ser forelsket paa dyrene, der passerer forbi. Saa sprang den glad hen til Niels Peder, der klapper den paa hovedet og kalder den en god hund. Saa er Pan tilfreds. Den hopper glad omkring.

Niels Peders tolvaarige søster Tove har aabnet stalddøren. Hun staar der, til alle dyrene er inde. Saa farer hun ind. Ikke alle køerne kan finde deres baas endnu. Niels Peder og Pan naar frem og hjælper til. Saa maa malkemaskinen i gang. Niels Peder passer maskinen. Tove malker efter. Saa faar dyrene et foder, og dagens gerning er endt, aftensmaden venter inde hos mor Lone. Niels Peder gaar ud gennem gaardsleddet og ser efter Hans. Han pløjer endnu. Ja, ham om det. Niels Peder gaar ind og faar sig vasket, gaar ind i den stue, mor havde givet Hans og ham at sove og opholde sig i, om de ønsker det. Niels Peder greb den bog, han blev færdig med i aftes, lagde den fra sig igen, den er jo i grunden intet værd med den slutning, den havde.

Nej — han sætter sig og grubler. Selvfølgelig skulle det været gaaet helt anderledes, det er da klart som dagen. Forfatterens evner maa helt have svigtet ham her. Saa har han bare sluttet bogen af med at sende hovedpersonen ud ad landevejen for at lade ham blive borte dèr, naar man ikke mere kan se ham.

Niels Peder tog en stilebog frem af en skuffe og gav sig til at skrive i den. Jo, han maa have den historie skrevet færdig. Han synes selv, at den bliver god, selvom det vel mest er en børnehistorie. Egentlig er det Tove og Pan, der er hovedpersoner. Nu er han lige kommet dertil, hvor de to skal fange et par banditter. Hvor vil Tove more sig, naar hun læser dette her. Senere staar Tove i døren.

»Vi spiser.«

Saa sidder den lille familie ved aftensbordet: mor og tre børn. Moderen lader sit blik gaa den vante tur rundt til dem alle. Sunde, glade børn, Gudskelov for dem! Hendes tanker gaar fem aar tilbage og til den dag Frederik, hendes mand, døde. Det var tunge dage. Man skulle undre sig over, at det alligevel var til at gennemleve saadanne dage uden at gaa til grunde.

Tove siger:

»Hvad skriver du paa for tiden, Niels Peder?«

»Jeg skriver en historie om dig og Pan.«

»Hvad laver vi da?«

Niels Peder bliver rød i kinderne og svarer:

»Jeg tænker, I fanger en flok banditter.«

»Aah, det pjat, Niels Peder!«

Niels Peder bliver endnu rødere.

»Ja, nu kan du jo vente, til den er færdig, lille Tove. Det er da noget andet end det amerikanske pjat, du og dine veninder henaander i.«

»De er da spændende.«

»Ja ha!« Niels Peder lo. »De er gode til at ride heste og skyde med pistoler, om ikke det er løgn det hele.«

»Er det sandhed det, du skriver, Niels Peder?«

»Det kunne være det, Tove.«

»Hvornaar maa jeg læse den?«

»Om en halv snes aar.«

»Aah, du, maa jeg læse den i aften?«

»Bestemt ikke, Tove, jeg skal først have fundet en bandit, som du faar lov at skyde.«

Tove ler hjerteligt og siger:

»Nej du, Niels Peder, den historie maa jeg nok hellere skrive, saa kan du være den bandit, der mangler, det er meget lettere.«

»Kør bare, Tove. Saa lover jeg dig i stedet at ville være helten i en historie, som jeg vil kalde: en kvindelig hyæne.«

»Kvindelig hyæne — sikke noget sludder!«

»Det er da en overskrift paa en af dine bøger — meget moralske bøger — er det ikke saadan du kalder dem?«

»Du kan passende holde din lange næse fra mine bøger.«

»Det kan jeg da godt, Tove, men desværre ligger de jo og flyder i vindueskarme og allevegne, saa det er ikke saa let at blive fri for at se dem.«

Tove kom igen:

»Du, Niels Peder, er vist det, man kalder en dydsdragon. Du vil hellere end gerne læse mine bøger, ellers kan du jo lade dem ligge, saa tager du da ingen skade af dem.«

Som i dag, saaledes omtrent hver dag, det er Tove og Niels Peder, der fører ordet ved bordet. Lone sidder med et lille smil og lader sine børn diskutere. Hans er mere alvorlig, var jo ældre og forstod bedre end de to mindre det alvorlige i, at deres far døde fra dem. Hans passer sin mad og er altid først færdig. Derefter tager han avisen, som landposten har lagt ind midt paa eftermiddagen. Saa kan de andre tale for ham det, de lyster. Det er nøjagtigt, ligesom Frederik gjorde, da han levede. Det er muligvis derfor, Hans bærer sig ad paa samme maade, mener i hvert fald Lone, for Hans gaar og efterligner sin far i alle ting.

Andet kapitel

Sidst i tyverne var Lone og Frederik som nygifte flyttet hertil. Sammen med tre andre familier havde de bygget og opført deres hjem paa Munkemarken, en udlod fra den gamle herregaard Munkedam. Denne udlod laa syd for gaardens skov og udgjorde en mark for sig selv. Ved ejerskifte afgav gaarden disse 80 hektar jord til husmandsbrug. Jordstykket var en langstrakt trekant. I syd grænsede jordstykket mod en lille bæk, der i tørkeperioder om sommeren tit løb tør for vand. Terrænet længere sydpaa var et underligt stykke jord, nærmest kærjord, men det hele laa hen i nogle underlige valker, saa det nærmest lignede et maanelandskab. Her havde været gravet tørv for aar tilbage. Maaske var det høje sandrevler i bunden, der var blevet liggende og nu var groet til med græs.

Munkemosegaard, der ejede disse arealer, havde i fortiden hørt under herregaarden Munkedam, ejedes nu af en familie Kørner, og regnes kun for en almindelig proprietærgaard. Munkemosegaards kær dækkede de smaa ejendommes jord i syd, som herregaardens skov gjorde det i nord. De fire smaa gaarde var paa den maade blevet et lille samfund for sig. Alle kaldte de sig for boende paa Munkemarken. De tre ejendomme laa i rad i passende afstand fra den lave jord og bækken. Den østre guards mark var omtrent en trekant, ligesaa den fjerde gaard, der laa i den nordlige spids. De havde alle fire bygget og sat bo sammeaar. De tre paa rad var alle helt unge mennesker, der holdt bryllup samme aar.

I den midterste af de tre kom Lone og Frederik til at bo; det skete ved lodtrækning mellem de fire familier. Alle ville helst undgaa trekanterne, men to skulle jo have dem.

Frederik døde for tidligt efter menneskelig beregning. Han døde af en blodsygdom. Lone sad da ene tilbage med sine tre børn: Hans tretten aar, Niels Peder ti aar og den syvaarige Tove. De tre naboer havde levet sammen i modgang som i glæde, og der var ikke tale om, at Lone skulle afhænde ejendommen, hvad skulle hun og børnene da? Det behøvedes heller ikke. De to naboer stod bi med raad og daad, udførte alt det strenge arbejde for enken og hendes børn. Men allerede aaret efter var Hans med sine fjorten aar konfirmeret. Med sammenbidt energi tog den store, stærke dreng roret i sine hænder, og det viste hurtigt, at han kunne klare alle ting, selvfølgelig med moderens og naboernes hjælp. Det gjaldt dog særlig med raad. Arbejdet i marken skulle Hans nok klare. Niels Peder var ogsaa en stor, stærk dreng, men havde ikke samme lidenskab for arbejdet som Hans. Man kaldte ham en drømmer — og han var slem til at drømme. Det værste er, at det som oftest sker, naar han er lysvaagen. Naar han rigtig faar tankerne spændt an om noget bestemt, er det sjældent ved det arbejde, han er ved.

Niels Peder elsker at digte. Han er en lille rimsmed, kan faa alt til at rime, gaar fra dette over til at lave smaa historier, særlig naar han gaar ene ved sit arbejde, og allermest, naar han om aftenen er kommet i seng. Saa tager det ham let er par timer fra, for jo længere han kommer frem i historien, jo mere spændende bliver den. Hvordan vil den ende? Niels Peder maa have slutningen med, før han sover, og resultatet bliver, at han sover som en sten, naar det er tid at staa op.

Hans og Lone har hver for sig prøvet paa at rette den store, tunge dreng, men uden synderligt resultat. Niels Peder er, som han er. Man trøster sig med, at han befinder sig i lømmelalderen, og at det nok retter sig med aarene.

Tove er en kvik pige paa tolv aar. Naar der tales om faderen, ja saa mindes hun ham. Ellers kan hun se op paa det store billede af ham, der hænger paa væggen. Hun kan dog ikke huske, at hun har talt ret meget med ham. Begravelsen husker hun derimod ganske tydeligt. Tove hjælper sin mor med alt, hvad der er at gøre inde i huset. Hun hjælper sine brødre i mark og stald, som det nu kan falde. Hun og Niels Peder er mørkhaarede, vel efter moderen, der er meget mørk. Hans derimod er helt lyshaaret, næsten hvidhaaret ligesom hans far havde været det. Maaske var det derfor, at Frederik tidligt havde kaldt ham for sin dreng. Hans havde fulgt sin far, næsten fra han lærte at gaa ene, og i al slags vejr. Jo, de to havde haft mange gode stunder. Han mindes endnu; hvordan hans far kunne sætte sig paa hug og tage ham helt ind til sig, dersom en byge overraskede dem, naar de arbejdede paa marken. Det var noget saa forjættende for Hans dèr at sidde i læ af faderens store krop, saa forjættende, at Hans kunne gaa og lure paa, hvornaar den næste byge mon kunne være der. Nu kan han smile, naar disse minder kommer til ham. Det er hellige ting, disse minder. Tit kommer de af sig selv, og lige saa tit kalder Hans dem frem i den rækkefølge, hvori de nu engang har sat sig fast i hans bevidsthed.

Nu er Hans med sine atten aar en voksen mand, vel knap saa stor som faderen, men en køn ung mand, som de fleste kan se; ikke mindst fordi han har været sin mor og sine søskende en uvurderlig hjælp efter faderens tidlige bortgang. Og ellers maa de se Hans, naar han gaar frem, enten det er i kirken eller andre steder. Hans hvide haar, der lyser en smule gult, kan ikke undgaa at trække øjne til sig. Tilsyneladende aner Hans intet om, at folk ser efter ham. Unge kvinder vil gerne stryge ham over de medfødte bølger, hans haar altid ligger i. Heller ikke dette rører Hans. Han ved saa udmærket, at han kun er atten aar gammel. Det sidder i hans sind: jeg vil have noget ud af min tilværelse. Han ved ligesaa bestemt, at han vil ikke have med kvinder at gøre de første aar endnu. Han maa endnu i mange aar hjælpe sin mor med gaarden. Ja, Niels Peder følger jo efter ham.

Der kan tegne sig nogle fine rynker i Hans’ pande, naar tanken om Niels Peder melder sig. Hvad skal der blive af den sære snegl, han er? Ja, mor holder jo haanden over ham, har vel altid gjort det. Men en dygtig landmand — mon det kan lade sig gøre at faa ud af ham, det tvivler Hans stærkt paa. Kan han med sine femten aar pløje en fure, man kan se paa uden at faa ondt i maven af det? Samme Niels Peder mener, at om deres far havde levet, da havde han faaet lov at fortsætte sin skolegang. Til hvad nytte mon? Niels Peder havde jo aldrig vist særlige anlæg eller flid i skolen. Nej, han, Hans, maa se, om han kan gøre en landmand af fyren. Han kommer vel til i fremtiden at tage lidt haardere paa ham.

I den østre ejendom bor Kristoffer og Helene, i daglig tale Lene, med deres eneste barn, datteren Thea. De havde først haft en dreng, der hed Ole; han døde, da han var to aar, og havde, om han havde levet, været omtrent paa alder med Hans. De ejede den østlige spids af Munkemarken. Kristoffer havde tit ladet de to naboer i vest vide, at de havde taget de bedste stykker, der blev jo for mange kiler og trekanter paa hans jord. Der er nu intet at gøre ved det. Derimod havde Kristoffer og Lene læ for deres ejendom fra den allerførste dag, og det var ikke ilde. I det venstre skel ud imod Lones indhegning for de unge dyr, var der en lille hektar skov, om det kunne kaldes saaledes; noget selvgroet krat, som det først var meningen at rydde hurtigst muligt. Dette var ikke sket. I stedet for havde Lene og Kristoffer hæget og nyplantet i den lille lund, saa det efterhaanden var blevet et smukt stykke skov, der rigeligt kunne give dem alt det brændsel, de havde brug for. Tit havde ogsaa naboerne henter nogle læs her.

Kristoffer bærer et stort overskæg. Han og Lene er vel middelhøje, begge blonde, og det er Thea med. Ogsaa de lever godt her. Hverken Lene eller Kristoffer er særlig hidsige paa arbejdet. Ja, der er ikke noget at sige dem paa, der mangler aldrig noget i det hjem. Selv i disse aar, hvor landbrugskrisen lammer de fleste, har aldrig nogen hørt Kristoffer klage. Kommer krisen paa tale, siger Kristoffer: »Man maa indrette sig efter tiden, saa er det ikke saa slemt endda.« Og han tilføjer: »Men det er jo det, mennesker ikke vil, de vil stadig have det lettere og bedre.«

Man kan nu ikke saadan uden videre forlange alting. I stedet mener han, at man vel har sin forstand, for at man, skal bruge den. Nej, de, der klager — og der er jo grund nok herfor —, faar ingen trøst hos Kristoffer. Jo, han og Lene havde begge lidt penge, de havde jo tjent al deres tid og havde faaet lidt hjælp hjemmefra, et par gode køer fra hvert sted og nogle smaagrise. Jo, saa var de igang, og statens laan var ikke dyre. Thea er konfirmeret i dette foraar. Hun er en glad pige, der mest hjælper sin far ude. De har ingen fremmed hjælp. Kristoffer siger:

»Lad andre selv føde deres børn op. Det, vi ikke kan naa — ja, hva’, alle siger jo, at det kan ikke betale sig at arbejde, hvad haster de saa rundt over markerne for, som om der er ild i enden paa dem!«

Kristoffer er ikke naaet til at holde mere end seks malkekøer. Naar talen gaar om det store underskud, der bliver paa alting, siger Kristoffer lunt:

»Godt vi ikke er naaet til mere end de seks, saa bliver vort underskud nok ikke saa stort, som hvor de har flere.«

Nej, Kristoffer er ikke let at tage i en diskussion, man ved heller aldrig, hvor han falder ud eller imod hvem. Gøre den rolige mand gal i hovedet kan ingen. Da Frederik laa paa det sidste, stod Kristoffer og holdt hans haand. Frederik havde sagt til ham:

»Min gode nabo, tak for alt godt! Vil du saa værne om min kone og børnene.«

Det havde Kristoffer lovet og holdt, det var ham kært. Hans var bare saa hurtigt blevet voksen, saa han ingen hjælp behøvede. Han var jo foran andre naboer hele tiden. Og Lone var selvhjulpen, hvad handel og pengesager angik. Kristoffers tanke kan ramme Hans og Thea paa samme tid. Egentlig lider Kristoffer ikke dette samtidig. Selvfølgelig skal Thea have en mand ligesom andre unge kvinder. Men om det nu skete i løbet af nogle aar, da var de ilde stedt med den alder, han og Lene havde. For selvfølgelig kunne ejendommen nok føde fire, men kunne der blive arbejde nok? Alene tanken om to voksne kvinder i huset. Nej, det er mindre godt. Og saa Hans. Han vælter jo det hele, maaske skoven med. Nej, sandelig om han faar lov til det!

Saa kan Kristoffer pludselig slaa en befriende latter op, naar han gaar bag sin plov. Gaa og bryde sit hoved med saadanne tanker, naar hans datter lige er blevet konfirmeret i dette foraar! Næh, det er mere end taabeligt. Og alligevel kan den tanke komme igen og igen, uden at det næsten er Kristoffer muligt at skubbe den fra sig. Er det, fordi Hans er Theas et og alt? Det har Lene betroet sin mand.

Markvejen, der fortsætter i øst fra Lenes ejendom, er Kristoffers vej ud i verden. Den ender i hans gaard. Før skoven er der et lavt sted, hvor vejen tit er oversvømmet om vinteren. Da bar Kristoffer sin datter over, naar hun skulle gaa til skole, og saa skulle de passe at se efter hende, naar hun kom tilbage. Men hun kom tit ind, før de tænkte paa at se efter hende. Da var Hans gaaet med hende og havde baaret hende over det slemme sted. Ja, de sidste par aar havde vel Niels Peder afløst ham. Men hvad var der ved den store, tunge dreng? Ja, tung og tung, munden lød ham da godt nok, og slaa en latter op, som en voksen mand ikke kunne gøre ham efter, det kunne han. Næh, hvad kan det blive til med ham. Hans derimod! Lene kan svømme helt hen i behagelige tanker. Hvor kunne Kristoffer have godt af at faa Hans til makker. Ha, hun maa le ved tanken. Hans skulle snart drive ejendommen op til tolv malkekøer. Hvad havde ikke Lone? Otte fine malkekøer og otte ungdyr. Hvor kunne hendes mand have godt af at faa Hans til svigersøn. Havde hun ikke talt hundrede af gange med Kristoffer om, at de skulle da gerne se at komme videre. Hun fik aldrig andet svar end det:

»Har det nu begyndt at haste, Lene?«

Hun svarer:

»Ikke mere end det plejer, Kristoffer.«

Og han giver igen:

»Det var da dejligt, lille Lene, jeg var lige ved at være bange for, at vi skulle til at staa en time før op om morgenen.«

Saa tier Lene, for morgenen er hendes bedste sovetid, og morgenglad som Kristoffer og Thea, det var Lene ikke. Hun kan ikke gøre for det, og hverken mand eller datter lader hende noget høre i den anledning, saa surheden gaar ret snart af Lene. Thea har udmærket forstaaet visse hentydninger fra moderen om den prægtige Hans. Engang havde hun endda vovet sig frem med at sige:

»Bare Hans havde været min søn!«

Lidt senere havde hun tilføjet:

»Maaske kan han blive det.«

Samtidig saa hun saa underligt mildt til sin datter. Thea var blevet vred og var gaaet ud. Stod hun ikke der og blev gloende rød i ansigtet ved moderens ord. Det kunne godt være, hun engang giftede sig med Lones Hans, det kunne hun da ikke vide noget om nu, og det var noget rigtigt sludder af mor at slaa paa det. Endelig var Hans ogsaa hele fire aar ældre end hende. Det kunne vel ikke ødelægge noget; men i sine drømme havde Thea i det sidste aar nu mere tænkt paa Niels Peder.

Thea gaar vest om gaarden ind i skoven. Her havde far og hun lavet en fin skovsti eller vej; den snoede sig gennem hele skoven. Vejen havde hun hjulpet ham at planere, saa den er fin at gaa paa. Thea bryder igennem det yderste læbælte, saa er hun ved Lones jord. Der gaar hendes unge dyr. Her i skovkanten sad hun nogle dejlige sommeraftener sidste sommer sammen med Niels Peder. Det havde været saa dejligt at sidde saadan rigtig tæt ind til ham. Han var saa rolig og sikker med alting ligesom hendes far, det var rart. Hans, som mor lige havde hentydet til, var derimod rastløs. Han ilede jo altid over markerne, som havde han glemt noget. Ja, Hans er herlig, men om mor kommer med hentydninger til ham en gang til, da vil hun lukke sin mors mund. Hvordan det kan ske, aner Thea ikke, men det sker altsaa.

Hun staar og ser paa de græssende dyr. Fine glatte dyr. Ja, Hans var en knag, saa fine dyr havde de ikke inde hos dem. Saa skulle de da baade strigles og børstes hver dag, og det fik de umuligt gjort. De var jo ogsaa bedre hjulpet hos Lone, skønt meget var det vel ikke. Hun, Thea, var jo to aar ældre end Tove. Hans og far kunne gaa lige op. Saa er der Niels Peder. Hun staar og smiler ved tanken om de aar, de fulgtes ad til skole og hjem igen. Niels Peder kunne pludselig gaa og rime en hel del vers, det havde moret dem; at Niels Peder kunne, fattede hun ikke, men morsomt var det. Og som de kunne tale med hinanden hele vejen frem og tilbage! I skolen talte de aldrig sammen, de andre unger skulle ikke have de to at grine af, det havde de bestemt med hinanden.

Den sidste aften, de havde siddet her sammen, var det alt for koldt. Niels Peder havde tilbudt hende sin jakke, men det ville hun selvfølgelig ikke tage imod. Saa havde de bestemt, at det var sidste aften, de sad her i aar. Men naar det igen blev sommer, da ville de sidde her igen. Maaske er der ikke saa længe til. Theas tanke er: jeg har det dejligt hos far og mor, men vi lever saa ensomt herude paa den yderste spids af Munkemarken. Munkedams skov og Munkemosegaards jorder gaar i eet ved den yderste spids i øst. Denne spids har far tilplantet med juletræer, de er saa store nu, at der gaar nogle stykker til jul. Naboerne i øst er sikre kunder. Det var gerne en god dag for hende, naar naboerne i vest hentede juletræ hos dem. Baade mand og børn kom jo med ind til mor og fik kaffe og nybagt julekage, og saa var der altid en krone i vinduet til hende, naar de var gaaet, jo, det var gode dage at mindes.

Naa — Thea vender og baner sig vej tilbage til skovvejen. Niels Peder er nu rar, men han bryder sig desværre ikke saa meget om sit arbejde; det bliver endda fortalt, at han helst vil sidde og skrive i en stilebog. Det maa da være en Underlig tidsfordriv for en stor, stærk dreng paa femten aar. Men bare det nu snart bliver rigtig sommer, saa kommer Niels Peder nok herud ved aftenstid. Saa skal de rigtig tale sammen igen. Mange ting vil hun da spørge ham om.

Thea henter køerne ind og malker dem. Hun kan let passe maskine og det hele. Saa faar dyrene et foder. Thea strør rigeligt med halm under dem, saa er de rene, naar hun skal malke dem i morgen. Kristoffer kom i gaarde med hestene og satte dem i stalden.

»Naa, alt i orden, Thea?«

»Fuldstændigt, far!«

»Godt! Hvor har vi det godt her, ikke, Thea?«

»Jo, far, men du slæber da ellers godt nok i denne tid.«

»Kan siges, Thea, men for at høste, naar tid er, maa der jo saas, maaske bliver vi sidst færdige herude. Saa er vi jo i den heldige stilling, at ingen kan have ondt af os, fordi ingen kan se os.«

»Kan jeg hjælpe dig noget mere i marken, far?«

»Det kunne du maaske nok, Thea, men vi ser det lidt paa. Det er dejligt at se din ranke ryg, Thea, lad den nu vokse sig lidt mere fast, før den for alvor tager fat. Din fars ryg er jo ikke pæn, Thea, jeg kom for tidligt med i min tid.«

»Du er da pæn, far.«

»Saa siger vi det, Thea! Lad os nu gaa ind til mor, hun har sikkert noget godt til os.«

Thea tog sin far under armen paa vej ind. Lene saa dem fra vinduet.

»Ja, saamænd, de to ligner hinanden i meget, og det klæder dem — de er mine kæreste paa denne jord.«

Tredie kapitel

I den vestlige gaard bor Anders og Grethe med deres to tvillingdrenge Rasmus og Henrik. Drengene er ligesom Tove tolv aar. Der var først født en lille pige i gaarden. Hun naaede aldrig at se denne verden, alligevel var det en stor sorg for Grethe og Anders, ja, for naboerne med. Kristoffers lille dreng døde ved samme tid. Det var, som om det rykkede naboerne mere sammen, idet de unge mennesker ved disse dødsfald opdagede, hvad godt naboskab er værd.

Anders og Grethe var heldige ligesom Frederik og Lone, da de ved lodtrækningen fik et dejligt firkantet stykke jord. Anders havde hele tiden bestræbt sig for at ligne Frederik baade i arbejde og væremaade. Grethe og Anders havde næsten intet, da de fik det husmandssted. Grethe havde tilbragt al sin tid i et fattigt hjem med at passe sin mor, der var helt invalid og altid laa tilsengs. Hun ejede intet uden den smule tøj, hun havde erhvervet sig ved i ny og næ at sy for fremmede. Faderen, der var almindelig arbejder, havde ondt nok ved at skaffe en sparsom føde tilhuse. Anders havde kun lidt. Han havde tjent, siden han var dreng, og havde sørget for sig selv i alle maader siden. Han havde dog foruden at være soldat været paa landbrugsskole en vinter. Men Anders var godt lidt allevegne, hvor han havde færdedes, saa hans gamle husbonder hjalp ham til bruget her. Han maatte være meget forsigtig med at disponere i de første aar. Det skulle være ualmindelig billigt, det Anders skulle købe, ellers lod han det være. Baade Frederik og Kristoffer havde tilbudt ham hjælp, naar en ko eller so skulle købes. Men Anders sagde nej tak. Det, jeg ikke laaner, er jeg fri for at betale tilbage. Tusind tak, fordi I vil hjælpe, men om dyret døde, hvad saa, gode naboer? Det er jo landmandens lod, at et dyr lægger sig til at dø.

Jo, de respekterede Anders, men syntes, at det var noget ringe kram, han anskaffede sig. Men lur Anders! Naar først et dyr, det kunne være nok saa ringe og mager, var indenfor Anders’ og Grethes domæne, saa skulle det hurtigt forandre sig til det bedre, selvom naboerne ikke fattede, hvad Anders havde at fodre med. Spurgte de ham, sagde han gerne:

»Aah, det er Grethe, hun har et par velsignede gode hænder. Naar hun gaar og pusler om dyrene, saa trives de saa ufattelig godt.«

Jo, det var et godt sted for dyr at være. Eftersom aarene er gaaet, er deres besætning mindst lige saa god som naboernes. De har selv elsket dem frem af de ringe, billige dyr, de købte til at begynde med. Og drengene blev oplært i den samme kunst: at være omhyggelige og gode ved alle dyr. De har faaet indprentet helt fra smaa, at det er noget af det, der betaler sig allerbedst for en landmand.

Baade Frederik og Kristoffer havde flere gange prøvet at holde en griseso, men se om det ville gaa! Nej, enten dør so eller grise, eller soen aad grisene, eller der kom slet ingen grise. Saa kunne de gaa til naboen Anders. Dèr kunne de altid hente de smaagrise, de havde brug for. De to mænd havde diskuteret dette ofte. De prøvede efter aars forløb. Det gik galt igen. De spørger Anders:

»Hvordan kan det være, at vi ingen held har dèr?«

Da saa Anders aldeles uvidende ud. Han kunne intet raad give dem. Dèr var han klog, for havde han givet dem en længere forklaring paa sit held eller sine evner i den retning, da kunne de to let være gaaet fornærmede bort. I stedet tog Anders dem med ind til Grethe, der allerede havde stillet kaffekopperne frem og havde kanden varm.

Jo, de lever godt sammen paa Munkemarken. Anders kunne sige til Kristoffer:

»Du bor jo ved verdens ende. Naar man naar ud til dig, saa gaar vejen ikke længere, saa det maa vel være verdens ende.«

Han faar til svar:

»Ja, du var heldig, Anders, du fik et dejligt firkantet stykke jord. Du bor nærmest vor lille sogneby, nærmest ved kirke og skole og alting. Men alligevel, Anders, selvom dine drenge bedre kunne have taget den lange skolevej, end min enlige pige, saa vil jeg alligevel ikke bytte med dig i dag, om du saa ogsaa lagde et par tusinde paa bordet i bytte.«

»Det var meget, Kristoffer! Saa vil jeg sige dig, at saa er der meget længe til, at vi to kommer til handel!«

Saa ler de. Frederik og Kristoffer gaar hjemad. Og saa skete det med Frederik, som for alle i det lille samfund var saa ufatteligt, og i den efterfølgende tid var børnene endnu mere sammen end før. Rasmus og Henrik saa daglig hen til Tove. Saa fik de en leg i gang, tit ved Niels Peders hjælp. Saa glemte de alle sorgen for en stund. Det blev til, at de tre smaa kom til at dele næsten hele deres tilværelse. Grethe fulgte de tre til skolen den første dag. Der var hele tre kilometer. Allerede andendagen kunne de nok selv. Saa blev de to drenge i aarene efter den lille, mørke Toves beskyttere i alle forhold. Hun kunne nu ellers nok klare sig selv. Det blev ret hurtigt aabenbart, at det var Tove, der maa lære fra sig til de to knægte, og det blev aldrig anderledes. Hvad de to ikke paa nogen maade kunne hitte ud af, var saa legende let for Tove. Hun lo tit ad de to.

»At I dog ikke fatter det!«

Nej, de har triste miner paa, naar de maa vedgaa, at de fatter saa lidt af det, der maa læres for at blive stor eller før man bliver stor. Men tiden gaar godt for de tre. Det sker, at Rasmus eller Henrik paa en fridag gaar hele dagen hos Tove og hjælper hende med det, hun arbejder med. Da er det en selvfølge, at de spiser hele dagen hos Lone. Og omvendt sker det, at Tove gaar en hel dag og hjælper drengene. Da spiser hun ved Grethes bord. Jo, det er morsomt saadan at bytte lidt om paa tingene. Rasmus har sagt til Tove:

»Kom endelig saa tit du kan, naar du er her, faar vi altid bedre mad.«

Det ler Tove ad, og kommer ikke tiere af den grund.

Den fjerde ejendom beboedes fra samme dag som de andre af Jørgen Glerup og Manna. De er naaet frem til de halve hundrede, cirka ti aar mere end andre beboere paa Munkemarken. De fik aldrig børn. De fik den trekant, der ligger nord for Frederiks og Anders ejendomme. Hele deres nordre skel følger Munkedams skov. De to havde da, siden de blev gift, ernæret sig ved løst arbejde.