Ingeborg Vollquartz

Forbuden frugt

Lindhardt og Ringhof

Forbuden frugt

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711682302

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Der var stor Fest hos Nimb. Skibsreder Tage Olenius holdt fem og tyve Aars Jubilæum. Den 21-aarige Søn Aage var kommet paa Besøg hjem fra England i den Anledning, og den 19-aarige Datter, Ida, var kommet fra Pensionen i Frankrig for at fejre sin Far.

Foruden Husets store Vennekreds var hele Firmaets Personale indbudt til Festen, der var i højeste Grad vellykket. Der var heller ikke sparet i nogen Retning. Middagen havde været pragtfuld, Champagnen var skænket rigeligt, og da man brød op fra Bordet, spillede et første Klasses Orkester op til Dans.

»Hvor skal du nu hen?« Kontorchef Axel Schade greb sin Ven om Armen og vilde hale ham med sig.

»Ind at danse,« smilte Skibsrederen og sled sig løs, »jeg maa over og røre det kvindelige Personale — Festen er ikke for min Fornøjelses Skyld alene.«

»Det er da for dig, vi fester,« ivrede Vennen, »vi sidder et Par Stykker herinde — jeg er sendt ud for at hente dig — kom nu med, at vi kan faa en hyggelig Sludder.«

»Om lidt — jeg skal komme om et Øjeblik,« lovede Skibsrederen, »men jeg maa min Salighed have de Pligter overstaaet.«

»Du betragter det som en Slags Høstgilde, lader det til! Lad du din Søn overtage de Danse. Han har Alderen og Humøret.«

»Jeg har givet ham Ordre,« smilte Værten, »men der er et Par Damer, som jeg selv i hvert Fald maa danse en Dans med —«

»Naa-aa, saadan et Par ældre betroede Kontorvæsner, som du er nødt til at tage Hensyn til — « »Ja — saadan noget i den Retning.«

» Ja, ja — du maa jo tage det sure med det søde — men saa kommer du, saa snart de Hoveridanse er besørgede?«

»Javel!«

Og saa skyndte Tage Olenius sig over Gulvet hen til en Sofa, der stod halvt skjult bag nogle Palmer og grønne Træer. En Dame i stram, sort Silkekjole, hvis eneste Raffinement var en lille spids Udskæring i Hals og Ryg, rejste sig af gammel Vane, da hendes Chef stod foran hende. Hun havde et ganske almindelig, lidt kødfuldt Ansigt, nærsynede Øjne, og mørkt Haar med enkelte graa Stænk.

Man kunde se, at hun sad paa en Kontorstol otte Timer af Døgnet, for hverken hendes Gang eller hendes Figur var køn, men hun saa dygtig og paalidelig ud.

»Frøken Spang, maa jeg have den Ære.« Chefen bukkede smilende for hende. Hun blev rød i Hovedet og lagde sig lidt genert ind til sin Princapals Arm.

»Jeg vil sige Rederen, at jeg er ikke saa dygtig til de moderne Danse.«

»Saa er det godt, at De er dygtig paa den Plads, hvor De er sat, Frøken Spang,« smilte Tage Olenius, medens han til Tonerne af en af de nyeste Jazz-Melodier forsigtigt vrikkede afsted med Firmaets Bogholderske.

Under Dansen fortalte han hende, hvor glad han og hans Hustru var over den smukke Gave, som Personalet havde skænket ham; han vidste jo, at Frøken Spang havde været med til at vælge den, og han roste hendes Smag. Saa spurgte han, om hun morede sig, og da hun sagde, at det var en vidunderlig Fest, ingen af dem vilde glemme, forsikrede han straalende, at han ogsaa selv morede sig dejligt, og han bad hende sige til Kammeraterne, at de endelig maatte blive saa længe som muligt. De huskede nok, at hans Bil skulde køre Damerne fra Kontoret hjem.

Frøken Spang gjorde flere Gange Forsøg paa at standse, men Chefen forsikrede, at hun dansede storartet, og først da de havde været Salen tre Gange rundt, gik han ind paa at føre hende paa Plads.

Da han kom hen til Sofaen under Palmerne, sad en anden betroet Kontordame der — hun var tredive Aar — fem Aar yngre end Frøken Spang og hun havde været otte Aar i Firmaets Tjeneste. Hun var mere ungdommelig end Bogholdersken, og det var tydeligt at se paa Frøken Helga Ulsø, at hun nu ventede at blive budt op, og at hun glædede sig til Dansen.

Hun smilede lidt spottende, da Kollegaen lidt forpustet tog Plads paa Sofaen.

»Til den Melodi kunde jeg danse hele Natten,« sagde hun og vuggede med de ret nøgne Skuldre. Saa vis var hun paa, at nu kom Turen til hende, at hun havde rejst sig op, men Chefen havde allerede vendt Ryggen til hende og bukkede for en ung Pige, der sad ganske alene ved Sidebordet. Det var den sidst ansatte blandt Firmaets Personale — Frøken Tove Langgaard — hun var otte og tyve Aar og havde opholdt sig nogle Aar i Udlandet. Ingen af dem kendte noget videre til hende, hun havde kun været i Firmaet i fire Maaneder, men hun var meget dygtig — og var i den senere Tid kun bleven brugt som Korrespondent og Privatsekretær for Chefen.

Den unge Pige rejste sig langsomt op og lod Tage Olenius føre sig ud paa Gulvet.

Frøken Spang nød Frøken Ulsøs Skuffelse og Harme.

»Her gaar det nok ikke efter Tur,« smilte hun syrligt.

»Aa, hun har jo siddet og slugt ham med Øjnene hele Aftenen,« fik Frøken Ulsø omsider frem med nogenlunde Overlegenhed, idet hun satte sig ned igen.

»Hun danser forresten nydeligt,« mente Frøken Spang.

»Hun danser — uartigt!«

»Naa-aa — det kan jeg nu ikke se, men jeg forstaar mig heller ikke paa de nymodens Danse.«

»Nej — vil De se, Spang, de kommer slet ikke herover!« Frøken Ulsø var meget indigneret.

»Hvorfor skulde de ogsaa det? Vi er jo ikke paa Kontoret. Vi er hans Gæster i Aften, og saa behøver vi ikke at klumpe os sammen, som om vi dannede en Kaste for os selv. Hvis han har Lyst til at snakke lidt med Frøken Langgaard, har han da mere Fornøjelse af at sidde derovre med hende end her ved Siden af os.«

»Han Lyst til at snakke med hende! Det er nok snarere omvendt!«

»De skulde ikke være saa haard mod en Kollega,« sagde Frøken Spang velvilligt, »Frøken Langgaard er da køn nok til, at en Mand kan finde Behag i hende — især saadan en — kvindekær Mand, som vores Chef! Hun er da en af de smukkeste Damer her i Aften — for ikke at sige den smukkeste!«

»De er rigtig i Drillehjørnet, Spang,« Frøken Ulsø saa spydigt paa hende. »De skulde spare Deres Galde! Tror De ikke, at jeg udmærket ved, at De ikke mener en Smule med Deres velvillige Snak om Frøken Langgaard og Chefen. De siger det kun, fordi De tror, at De driller mig med det! I Virkeligheden ærgrer De Dem selv lige saa meget som jeg over den — den upassende Flirt mellem de to.«

»Jeg ærgrer mig maaske nok,« indrømmede Frøken Spang trevent, »men ikke saa meget som De, for der er intet personligt i min Ærgrelse — jeg ærgrer mig kun over, at en Kollega bærer sig dumt ad — men De ærgrer Dem, fordi De er jaloux.«

»Jeg jaloux?« Frøken Ulsø smilte spottende, »tror De ikke, jeg kender Chefen? Jeg, der har været i Firmaet i snart ni Aar!«

»Aa, vi ved jo godt, Ulsø, at Chefen aldrig har set til nogen af os to.«

»De kan jo kun svare for Dem selv, Spang,« sagde Frøken Ulsø og rejste sig op for at søge behageligere Selskab.

— — —

Tage Olenius bukkede dybt, da han førte Tove til en Plads og selv satte sig ved Siden af hende.

»Mange Tak — den Dans var virkelig en Nydelse. De er forbløffende alsidig, Frøken Langggaard,« smilte han.

Tove Langgaard saa op paa ham og trak de fine Øjenbryn sammen; han kunde se, at hans Bemærkning ikke havde behaget hende — hun sagde intet, men hendes Ansigt udtrykte et Spørgsmaal.

»Jeg mener — jeg havde ikke troet, at en saa virtuosmæssig Dans kunde forenes med Deres fænomenale Dygtighed i Stenografi og udenlandsk Korrespondance — det var en behagelig Overraskelse.«

»Aa — jeg har jo ikke været ved Kontorarbejde slet saa længe som Frøken Spang. Men Dygtigheder plejer forøvrigt at være alsidige.«

»Frøken Spang er en enestaaende Dygtighed som Bogholderske, men — som Danserinde —« Tage Olenius lo overgivent.

»De saa nu slet ikke ud, som om De var ked af det, da de dansede med hende,« sagde Tove roligt og saa paa sin Chef, saa han straks holdt op at le.

»De maa ikke misforstaa mig, Frøken Langgaard,« sagde han alvorligt, »jeg sætter overordentlig megen Pris paa Frøken Spang — jeg troede blot, at De forstod en Spøg —«

»Det gør jeg ogsaa,« indskød Tove hurtigt, »naar jeg er sammen med mine Ligemænd!«

Tage Olenius saa aldeles forbavset paa hende.

»Deres Ligemænd? Er De da ikke det i Aften?«

Tove rystede paa Hovedet uden at se paa ham.

»Nej — jeg er til Fest hos min høje Foresatte og — Arbejdsgiver.« Hun sagde det med et lille Smil — der var ikke Spor af Bitterhed i hendes Stemme — den var mild og blid.

»Naa — nu forstaar jeg Dem! En Arbejdsgiver kan ikke spøge med sine undergivne —«

»Nej — det kan han ikke,« indrømmede hun, da han tav og saa spørgende paa hende, »navnlig ikke, naar Spøgen gaar ud over en anden undergiven.«

»De er meget korrekt, Frøken Langgaard.« Han skottede interesseret til hende; han kunde godt lide at faa hende til at smile. Hun var nydelig — absolut Dame. Men hun var paa sin Post overfor ham — det var tydeligt.

Ganske forsigtig iagttog han hende, der nu syntes helt optaget af at se paa de dansende. Hun havde en fuldendt Profil — og det lille, milde, vemodige Smil, der nu laa om hendes Mund, forsonede med den stolte Rejsning, hendes Hoved havde; det sad saa sikkert paa den slanke Hals, at det godt kunde give hende Udsende af at være ret stiv og utilnærmelig.

»Jeg er bedrøvet over, at De ikke befinder Dem vel her, Frøken Langgaard,« sagde Olenius, der pludselig længtes efter at se hende en face.

Hun drejede Hovedet om og smilte.

»Jeg har det udmærket — jeg morer mig storartet!«

»Det var da dejligt,« smilte han, og deres Øjne mødtes, hun blev lidt rød i Kinderne. Hun kunde godt lide den hjertelige Tone, han havde talt i. Han var vist rar — saadan i sit Hjem og selskabeligt set. Hun kendte ham jo kun fra Kontoret. Der var han meget flink, høflig og ganske hensynsfuld — eller human hed det vist, men der var de jo ogsaa hver paa sin Plads, og han saa aldrig ud der, som om han lagde særlig Mærke til nogen af dem. Han talte høfligt, men kort og forretningsmæssigt. Mon han virkelig i Morgen kunde paatage sig det Væsen, efter at han i Aften havde været saa ligefrem, saa kammeratlig overfor de mandlige undergivne og saa kavalermæssig — ja næsten flirtende overfor de kvindelige. Det kunde være morsomt at tale lidt med Frøken Spang om det — hun maatte jo have været med til adskillige af den Slags Fester.

Hun saa sig om, men kunde ikke faa Øje paa Frøken Spang. Frøken Ulsø derimod sad et Par Skridt fra dem og nidstirrede hende.

»Skal vi ikke danse ud igen?«

»Gaar det an? De har jo gjort Deres Skyldighed overfor mig — endda med Tilsidesættelse af Frøken Ulsø, og der er vist endnu et Par Pligtdanse, De maa have fra Haanden, Hr. Olenius.«

Han blev blussende rød.

»Nej, hør—ved De nu hvad —! Det er slet ikke smukt af Dem at haane — Deres Foresatte paa den Maade,« lo han, idet han bukkede for hende. »Jeg er ikke Deres Arbejdsgiver i Aften — jeg er Deres Vært, og beder Dem i al Ærbødighed om en Dans.«

Hun følte hans Ord som en Tilrettevisning og ærgrede sig over det, hun havde sagt. Det var jo Skaberi af hende at gøre sig kostbar — og med tarveligt Koketteri at lade som om hun stod under ham i seiskabelig Henseende, fordi hun havde Plads paa hans Kontor. Hun vidste jo godt, at hun i Fødsel, Opdragelse og Kundskaber slet ikke var ham underlegen.

Hvordan kunde det falde hende ind at optræde saadan — saa tarveligt? Var det Omgangen med Kollegerne, der smittede hende? Det var jo Frøken Ulsøs Tone og Væsen, hun havde ageret med i Aften! Stakkels Frøken Ulsø, der sad saa nær ved dem, at hun med Lethed paa deres Minespil kunde have gættet sig til, hvad de talte om, hende havde Kontorlivet gjort saa bitter, sur og drilagtig, at hun smittede, hvem hun kom i Berøring med.

De otte Timers Arbejdsdag med en halv Times Frokosthvil — Aar ud og Aar ind, skulde nok pille Livsglæden ud af En efter — var det otte eller ti Aar, Frøken Ulsø havde siddet ved sin Pult paa Skibsreder Tage Olenins’ Kontor? Hun havde selv siddet der i fire Maaneder — hvordan vilde hun være om en lille halv Snes Aar, naar hun havde gaaet den Trædemølle igennem?

Alt det fløj gennem Toves Hoved, medens hun i sin Chefs Arme for anden Gang paa denne Aften vuggede henover Gulvet.

Medens de dansede, mærkede hun, at hans Opmærksomhed blev fanget andetsteds fra, og da hun løftede Hovedet, saa hun ham nikke smilende mod en af Dørene, hvor Kontorchef Sohade stod og vinkede ad ham.

Hun gjorde en Bevægelse, som for at standse, men hendes Kavaler holdt hende fast.

»De er ikke træt — vel? Vi danser, til Musikken holder op, vi er i udmærket Kontakt med hinanden, ikke sandt?«

Tove nikkede.

»Det er saadan en vidunderlig Melodi,« sagde hun, men hver Gang hun under Dansen vendte Ansigtet hen mod Døren, saa hun Kontorchef Schade staa og stirre henimod hendes Kavaler.

»Hvem er det, din Mand danser med, Minna?« spurgte Fru Jette Bulmer, der med Stanglorgnetten iagttog sin Svoger.

»Det er en af Damerne paa hans Kontor,« svarede Fru Minna glad og venlig, og vendt mod Kontorchef Schade, der stod lige bag ved hende, fortsatte hun, »er det ikke en dejlig Fest, Schade, det er længe siden, jeg har set Tage saa livlig som i Aften.«

»Ja, det ser virkelig ud, som om han morer sig storartet,« indrømmede Kontorchefen, der heller ikke kunde faa sine Øjne fra Vennen.

»Det klæder Tage saa smukt at være glad — ikke?«

»Ja — jovist, « nikkede Schade adspredt.

»Der kommer saadan noget barnligt, saadan noget godt op i ham, naar han morer sig,« vedblev Fruen. »Dans er saadan en uskyldig Fornøjelse — Tage ser ud, som var han en stor Dreng, naar han danser.«

»Hun er meget smuk, den Dame — han danser med,« sagde Fru Bulmer. »Det er underligt, at jeg slet ikke har lagt Mærke til hende før, Ved De, hvem hun er, Kontorchef Schade?«

»Ja — det ved jeg tilfældigvis,« kom det tøvende, »jeg saa hende for en tre—fire Maaneder siden paa Tages Kontor — hun er vist Stenograf og Korrespondent — og saadan en Slags Privatsekretær for ham.«

»Ja, det har min Søster lige fortalt mig,« sagde Fru Jette, »jeg troede. De maaske vidste noget mere om hende?«

»Naa — om hendes Familieforhold? Ja — det ved jeg forresten ogsaa. Hendes Far er død, da hun var en lille, bitte Pige — han var Kaptajn i Flaaden, og hendes Mor giftede han sig med paa et af sine Togter. Han traf hende paa Madeira — jeg tror, hun var Englænderinde.«

»Lever hun endnu?« Det var Fru Jette, der spurgte.

»Det ved jeg ikke,« svarede Kontorchefen, »det er meget længe siden, jeg har set hende. Jeg tror, hun flyttede over til sin Fødeø, da Manden døde — hun tog sig det meget nær, kan jeg huske, Folk sagde. Hun vakte megen Opsigt, da hun kom her til Landet som ung Kone.«

»Hun var maaske ligesaa køn som Datteren?« indskød Fru Bulmer.

»Det er meget muligt,« sagde Schade. »Datteren er i hvert Fald en køn Pige.«

»Hun er mere end køn,« sagde Fru Olenius, »hun er meget smuk — synes du ikke ogsaa, Jette?«

»Jo—o, hun ligner ikke en almindelig Kontordame. Hvor gammel kan hun være, Kontorchef Schade?«

»Ja — lad mig nu se — det er nok et Par og tyve Aar mindst, siden hendes Far døde — hun maa være en syv—otte og tyve Aar.«

»Nej, virkelig?« udbrød Fru Olenius, »hun ser meget yngre ud, synes du ikke ogsaa det, Jette?«

»Aa — jeg ved ikke — nu om Dage kan de jo allesammen komme til at se ud, som om de er sytten, med al det Kosmetik, de smører og maler sig med.«

»Jamen, hun er jo slet ikke malet, Jette, det kan man da straks se.«

»Herfra? Nej, det kan man ikke, Minna! Det var i vor Tid, at man blev lilla i Ansigtet, eller lignede en kalket Væg, naar man pudrede sig, men nu kan det ikke engang ses nær ved, at der er gjort noget ved Ansigtet; de har Cremer, som de gnider sig med, saa de faar en ren Ferskenhud.«

»Ih — det var dejligt!« lo Fru Minna og saa op paa Schade, der lo med. Fru Bulmer saa saa pudsig indigneret ud.

»Hun er meget kostbart klædt.«

Fru Bulmer gjorde stadig god Brug af Stanglorgnetten.

»Hun er meget smagfuldt klædt,« sagde Fru Minna, »jeg synes, at hun er usædvanlig nydelig.« Dette blev sagt i en Tone, som mente Husets Frue, at nu skulde Kritikken over denne Gæst høre op.

Fru Jette forstod det godt, men nu var hun bleven stridig og havde derfor ikke Lyst til at føje Søsteren.

»Det er meget, at en Kontordame har Raad til saadan en Elegance. Men hendes Mor har maaske Penge?«

»Hun havde det i hvert Fald, da hun blev gift,« sagde Schade, »men den Sagfører, der bestyrede hendes Formue, spekulerede vist med den — hun tabte i hvert Fald hver Skilling, kan jeg huske, der blev sagt — derfor var det nok, at hun og Datteren rejste bort, og naar hun nu har taget Plads paa et Kontor, kan jeg ikke tænke mig, at de kan være velsituerede — hendes Mor har vist kun sin Pension at leve af.«

»Stakkels Mennesker!« kom det sagte fra Fru Minna.

»Nej, hør, Minna,« udbrød Søsteren, »det er virkelig for galt, at du stakler den unge Pige, fordi hun skal bestille noget! Jeg synes, at det er storartet, at de unge Piger er hørt op med at være Luksusblomster! Din egen Datter er da selv fuld af nymodens Ideer, det er slet ikke umuligt, at du en skønne Dag ser hende paa et Kontor i en Stilling som Frøken Langgaards, fordi hun vil være »selvstændig« — det er jo Løsenet for de unge nu.«

»Aa, tal dog ikke saadan,« lo Fru Minna, »men for Frøken Langgaard er denne Tid jo kun et Gennemgangs-Stadium — hun bliver nok snart gift — saa godt, som hun ser ud!«

»Det skal du ikke sige! Hvor skal hun træffe en Frier? Kommer hun hos sin Fars tidligere venner?«

Kontorchef Schade rystede paa Hovedet.

»Nej — Fru Langgaard har helt trukket sig tilbage fra de gamle Venner. De Par Familier, som Manden var knyttet til, ser hende aldrig — det er dem, jeg har min Viden fra. Nu er Dansen forbi.« »Det var ogsaa en lang Dans,« mente Fru Jette.

»Jeg vil gerne have fat i Tage,« sagde Kontorchefen, »hvor blev han af?«

»Han staar derovre i Døren til Galleriet og taler med sin Dame,« sagde Fru Minna, »nu skal jeg gaa over og sige til ham, at De venter paa ham.«

Og saa gik Husets Frue lige over mod sin Mand og hans Dame. De saa hende slet ikke, før hun stod lige ved Siden af dem.

»Hvor De danser nydeligt, Frøken Langgaard — Kontorchef Schade og jeg har staaet længe og nydt Deres Dans.«

Tove smilte lidt forlegent.

»Jeg holder saa meget af at danse — naar jeg danser, saa — glemmer jeg,« hun standsede pludselig og saa sky op paa Fru Olenius, medens hendes Ansigt fik et stift Udtryk, som gled en Maske hen over det.

»Det forstaar jeg godt,« udbrød Fru Minna, »jeg har det lige saadan med Musik. Det er dejligt at have saadan — hvad skal jeg kalde det — saadan en Dør ind til Fantasiens Land. De maa have lært at danse i Udlandet — De danser helt forskelligt fra Damerne her.«

»Heldigvis ja,« tænkte Tove, »men i denne Forsamling er det nu ikke svært at være Nummer et.« Hendes Smil sagde lidt af det, hun tænkte, i hvert Fald forstod Tage Olenius det, for han smilte ogsaa.

»Frøken Langgaard har opholdt sig meget i Udlandet og er først kommen herhjem for et Aarstid siden,« forklarede han.

»Jeg har da ogsaa været her som Barn, og som ung Pige var jeg her ogsaa igen en Tid med Mor; men vi befandt os alligevel bedre ude i det fremmede.«

»Mon det ikke er, fordi De har levet lidt for eksklusivt — De og Deres Mor?« Spørgsmaalet kom saa venligt, men Frøken Langgaard blev straks stiv og afvisende igen.

»Maaske,« sagde hun ligegyldigt.

»Det er Kontorchef Schade, der har givet mig det Indtryk,« sagde Fru Minna venligt, »nogle af hans bedste Venner har hørt til Deres Fars intimeste Omgangskreds.«

»Ja, jeg ved det,« sagde Tove i samme afmaalte Tone.

»Schade bad mig forøvrigt minde dig om, Tage, at du havde lovet at komme op til ham og et Par Venner,« smilte Fruen, »du bliver vist nødt til at gaa op til dem.«

»Død og Pine, det havde jeg nær helt glemt! — Ja —ja — saa maa jeg afsted,« han bukkede for Damerne og gik, men Tove følte til sin Ærgrelse, at hun blev rød i Hovedet under det Blik, han sendte hende. Hun syntes, det var umuligt, at Hustruen ikke havde set det, og der var noget i det — som — naa, Manden var jo i Feststemning, og de havde danset storartet sammen, saa der kunde vel ikke være noget utilladeligt i det. Hun skottede til Fru Olenius, det lod ikke til, at hun havde bemærket noget. Hun stod og saa sig om efter en Siddeplads, og lagde sin Haand paa Toves Arm.

»Kom herhen,« bad hun, »saa vil jeg forestille min Søn og Datter for Dem. Vi skal have et lille, ungt Selskab i næste Uge — min Søn rejser snart igen, og den lille Dans vil jeg gerne have Dem med til.«

»Mig?« Tove var mere end forbavset.

»Ja, netop,« smilte Fruen og vinkede ad Datteren og Sønnen, og lidt efter var Tove, Fruen og Børnene i en livlig Passiar med hinanden til største Ærgrelse for Frøken Ulsø, der ikke stod længere fra dem, end hun kunde høre det meste af deres Tale. Endelig opfarigede Fru Minna den skuffede og skinsyge unge Dames Blik, og mens Aage dansede ud med Tove, gik hun hen til Frøken Ulsø og gjorde, hvad hun kunde, for at bringe hende i Humør. Hun forstod ikke rigtig Frøken Ulsøs bitre Tonefald og mange underlige Bemærkninger; de Gange, hun ved lignende officielle Lejligheder havde truffet hende, havde hun altid været næsten for overstrømmende elskværdig — i Aften var hun underlig tvær og ubehagelig, men lidt efter lidt smeltede dog Fru Olenius’ Elskværdighed hendes Kulde og Fornærmethed, og da hun opdagede, at Frøken Spang havde set Chefens Frue i Samtale med hendes, blev hun helt oplivet.

»Hvad Jette saa siger,« tænkte Fru Olenius, da hun gik bort, »saa maa det nu slet ikke være helt saa morsomt at sidde paa en Kontorstol Dag ud og Dag ind i Døgnets allerbedste Timer — selv om man har en human Chef som Tage.

— — —

Men da Skibsrederens store, rummelige Bil kørte Frøknerne Spang, Ulsø, Langgaard og endnu et Par yngre Kontoristinder hjem, vældede Frøken Ulsøs Bitterhed atter frem, og Spang bremsede hende ikke, hun var træt og gnaven over, at Fru Olenius ikke havde vekslet mere end et Par Ord med hende, og hun var nu lige gal i Hovedet paa Ulsø og Tove.

Tove boede længst borte og var tilsidst ene i Vognen, og hun aandede lettet op, da Ulsø steg ud.

»Hvor var hun giftig!«mumlede hun, »og misundelig! Der bliver vist rart paa kontoret for Fremtiden!«

Saa lænede hun sig tilbage i den velpolstrede Vogn og lukkede Øjnene. — Ja, saadan skulde man have det! Det var akkurat det, hun længtes efter! Tænk, at leve Livet, som Fru Olenius levede det! I et rigt, skønt Hjem og med en fin, elskværdig Mand, der baade var dygtig og smuk! For smuk var han! Det var underligt, at hun aldrig havde opdaget det før i Aften, og hun havde dog saa mange Gange siddet lige overfor ham i hans Kontor!

Hun var forresten rigtig rar, Fru Olenius! Men den Indbydelse til det unge Selskab havde hun nu hellere været fri for — hun vidste ikke hvorfor — men hun brød sig nu heller ikke om at tale med Fru Olenius — eller at blive bedt hos dem!

Men hendes Mor vilde jo blive henrykt over det — og var der nogen, der trængte til at faa en Opmuntring, saa var det hendes stakkels, altid melankolske Mor!

Andet kapitel

Idet Tove skulde til at sætte Nøglen i Gadedøren, standsede en Skikkelse udenfor denne og stod afventende, mens Tove havde lidt Besvær med at faa Døren lukket op. Tove skottede om til hende.

»Skal jeg ikke prøve,« spurgte en saa blød og behagelig Stemme, at Tove uvilkaarligt atter drejede Hovedet.

»Jeg er mere vant til at lukke mig selv ind i Mørke,« vedblev Stemmen.

»Tak,« mumlede Tove, der nu endelig fik Døren op, »Laasen er temmelig ny, derfor er den saa trang,« fortsatte hun lidt foragteligt, »Alt er jo Godtkøbsstads i dette halvfine Hus —vær saa god,« hun holdt Døren aaben.

»Aa ja,« indrømmede Damen og saa med et lille Smil paa Tove, »men vi maa jo alligevel være glade for, at vi har Tag over Hovedet. —Maa jeg ikke forestille mig selv — jeg er Frøken Eva Anke —«

»Aa, Sygeplejersken, der bor Etagen under os —«

»Ja, til den anden Side,« fuldførte Frøken Anke, mens de sammen gik op ad Trappen.

»Ja, desværre,« kom det næsten sukkende fra Tove, »det er saadanne støjende Beboere, vi har under os.«

»Er det ikke en Enke med Datter og Søn?«

»Jo,« nikkede Tove, »men de gør Støj, som boede der mindst ti i Lejligheden.«

»Ja, jeg hører jo, hvor der spilles og danses — jeg kommer ofte sent hjem.«

Tove nikkede og sendte hende i Smug et undersøgende Blik.

»Er det ikke en meget anstrengende Gerning — at gaa ud og pleje syge i private Hjem?«

Frøken Anke rystede paa Hovedet — de stod nu udenfor hendes Entrédør.

»Jeg holder af det Arbejde,« sagde hun stilfærdigt, og atter slog det Tove, hvor behagelig hendes Stemme lød.

»De holder ligefrem af det?« Tonefaldet var tvivlende, og Tove saa forundret paa hende.

»Ja,« nikkede Frøken Anke smilende. »Man maa da holde af sit Arbejde for at kunne udføre det, som det skal udføres.«

»Naa —« smilte Tove lidt trodsigt, »jeg holder virkelig ikke af mit Arbejde, men jeg smigrer mig da alligevel med, at det er meget ordentlig udført.«

Frøken Anke saa hastigt paa hende, og saa gled der et godmodigt Smil over hendes Ansigt.

»Ja — De har Ret,« nikkede hun, »man kan komme langt med Pligt! Det er godt at have Pligtfølelse! Nutidens Ungdom kender desværre ikke saa meget til den Følelse. De ser nok ud til at have en god Portion af den — men ser De, Frøken Langgaard, i min Gerning forlanges der nu mere end Pligt.«

»Ja,« indrømmede Tove, »det forstaar jeg nok — det er derfor, jeg mener, at den maa være saa anstrengende.«

»Nej, Frøken Langgaard, det er netop, fordi jeg har Kærlighed til mit Arbejde, at det gaar saa let for mig.«

»Det maa jo være et Slid, Frøken Anke, Nat og Dag at skulle staa paa Pinde for vildtfremmede Mennesker, vaage over dem og pleje dem! Ja, naar det nu engang er Ens Arbejde, saa kan jeg forstaa, at man, som De før sagde, af Pligt gør det saa godt, man kan, men at man kan holde af det! Nej, det forstaar jeg ikke.«

»De er ogsaa saa ung endnu, Frøken Langgaard.«

»Naa— aa, jeg nærmer mig stærkt de 30 — De ser saa forundret ud?«

»Ja — det er jeg ogsaa! De — 30 Aar! De ser jo ud, som var De knapt 20!«

Tove lo sagte. Hun holdt af Smiger, men hun ærgrede sig altid over det, naar hun, som nu, følte, at man kunde se det paa hende.

»Det er i denne Belysning, Frøken Anke, at jeg ser yngre ud — og i denne Dragt maaske, men jeg er da fyldt 28, og hvis De saa mig i min Kontorplads —«

»Jeg har set Dem i øsende Regnvejr — i Regnfrakke og med en morsom, blank Sydvest trukket ned over Ørene,« indskød Sygeplejersken, »og da De løb afsted foran mig for at naa Sporvognen, tænkte jeg, at De maaske ikke engang var tyve!«

»Ja, ja Frøken Anke — jeg takker for de smukke Ord — men jeg har udført Kontorarbejde baade i Tyskland og England og nu her og jeg kan forsikre Dem for, at hvor gammel jeg saa bliver, saa vil jeg aldrig komme til at holde af det Arbejde.«

»Det gør mig ondt for Dem, Frøken Langgaard, for saa vil det slide mere paa Dem, end De tror!«

»Ja, naturligvis,« kom det bittert fra Tove, »jeg hader det!«

»Nejt — nej,« udbrød Frøken Anke, »saadan maa De ikke tale. Men nu kan jeg forstaa det lille, haarde Drag, der er kommet over Deres kønne, lille Mund, og som slet ikke passer til den.«

»Ja — den Slavetilværelse skal nok præge En!« udbrød Tove.

»De er kommet paa en forkert Hylde, min Ven,« sagde Sygeplejersken.

»Ja,« nikkede Tove energisk, »det har De Ret i.

»Jamen, kan De da ikke faa et Arbejde, De synes bedre om?«

Tove rystede paa Hovedet.

»Kan De sige mig, hvad det skulde være —« hun tav pludselig og smilte, »hør den Melodi, de spiller derinde — er den ikke dejlig? Den har jeg danset efter i Aften,« hun bevægede Skuldrene efter Rytmen og syntes helt borte i Musikken. »Jeg elsker at danse!«

»Det bliver De altsaa ikke træt af?« smilte Frøken Anke godmodigt.

»Nej,« forsikrede Tove og vilde gaa videre op ad Trappen, da Entredøren til den modsatte Side pludselig blev revet op, og en ung smokingklædt Herre kom farende ud.

Det var tydeligt, at han var forbavset ved at se de to Damer staa her, men saa forstod han med et Situationen.

»De kommer fra Bal, Frøken Langgaard,« smilte han og saa beundrerende paa hendes smukke Dragt, »har De ikke Lyst til at fortsætte? Vi har det saa fornøjeligt, vi er kun fem Par, og vi har de allernyeste Plader — kan De høre? Jeg skal blot ned og sige til den Chauffør, der er bestilt til at komme nu — at han først skal komme igen om et Par Timer — vi morer os alt for godt —«

»Om et Par Timer!« gentog Frøken Anke forfærdet.

»Ja,« lo den unge Mand, »Klokken er knapt tre, vil De saa ikke komme med, Frøken Langgaard.?«

Tove gik et Trin højere op. » Nej, mange Tak, Fuldmægtig Møller, jeg er træt og har ikke saa mange Timer at sove i.«

»Ja, han fo’r ned ad Trappen, »saa haaber jeg paa bedre Lykke en anden Gang!«

»Uforskammede Dreng, Dreng, at han turde vove at bede mig!« udbrød Tove. »Synes De ikke, det var frækt af ham?«

»Aa — han var jo i Stemning,« undskyldte Sygeplejersken, »men jeg troede slet ikke, De kendte de Mennesker?«

»Det gør jeg heller ikke. Men en Aften, der var Kortslutning i hele Huset, da var de saa hjælpsomme og venlige imod Mor, der var alene hjemme — Fuldmægtigen telefonerede efter Elektrikeren, og han satte selv en Lampe ud i Gangen, for at jeg ikke skulde gaa op i Mørke og i den Anledning blev vi saa kendte med hinanden. Det var jo ogsaa meget opmærksomt af dem.«

»Ja vist,« nikkede Frøken Anke, »det er nu rart at have hjælpsomme Husfæller — og vi Mennesker kan jo nu ikke undvære hinanden! Han ser da ogsaa saa fornøjet ud — og køn er han da ogsaa. — Naa — nu kommer han nok — nu skynder jeg mig ind. Godnat!«

»Godnat!« hviskede Tove og løb hurtigt op ad de sidste Trappetrin.

»Hun vilde dog ikke ind og danse med unge Møller,« sagde Frøken Anke til sig selv, »skønt hun elsker at danse. Hun er vist en meget fornuftig lille Pige — den lille Tove — men hun har Ret — hun er ikke kommet paa sin rigtige Hylde! Hvor saa hun yndig ud, da hun stod paa Trappen — saa fornem og fin! Naa — hun har alligevel en Del Karakter, og pligtopfyldende er hun ogsaa — saa hun passer vel nok paa, at hun ikke triller ned af Hylden — selv om det ikke er den — hun er skabt til at være paa.«

— — —

Tove vilde liste sig sagte ind i sit Værelse, der var lige til venstre, naar man kom ind i Entréen, men saa saa’ hun en Lysstribe fra Moderens Soveværelse, og saa skilte hun sig ved sit Overtøj, og gik paa Taaspidserne hen til Døren, der stod paa Klem.

»Men Mor, sover du ikke?« Hun gik hen til Sengen, bøjede sig over Moderen og kyssede hende. »Har du været bange for mig? Du ser ud, som om du har været ængstelig — saadan ser du ogsaa ud, naar det begynder at tordne — der er noget, du har været bange for? Og du vidste da, hvor jeg var — og at jeg blev kørt hjem?«

»Ja, ja,« forsikrede Fru Langgaard næsten forskræmt, »jeg vidste jo nok, at du var i gode Hænder, min lille Pige, men — det er da længe siden, at den store Bil kom med dig.«

Tove smilte og rystede paa Hovedet.

»Mor — du maa se at vænne dig af med at være saadan en Kyllingemor!«

»Det varede saa længe, før du kom ind, Tove! Hvor har du været i al den Tid?«

Tove trak Øjenbrynene lidt sammen — hun kunde ikke lide den Eksamination.

»Naar Mor saa, da Bilen kom, saa Mor vel ogsaa, at der var en, der gik ind ad Gadedøren sammen med mig?«

Fruen nikkede.

»Det var det, der anede mig!« udbrød hun og rettede sig op, »det var en Gæst til Møllers hernede — og saa gik du maaske med ind og —«

»Hvor kan du tro det, Mor! « afbrød Tove hende heftigt.

»Vær ikke vred, min Pige, jeg spørger jo kun. Jeg ved jo, at de dernede saa gerne vil have dig med til deres smaa Selskaber, baade Fruen og Datteren har spurgt om det — mange Gange — og det er der jo heller ikke noget ondt i. Det er bare det, at vi jo slet ikke kender hinanden!«

»Du »Du »Du »Du »Du »Du »Du »Du »Du »Du »Du