Lean Nielsen

Ned ad trappen, ud på gaden

Lindhardt og Ringhof

Ned ad trappen, ud på gaden

Copyright © 1982, 2017 Lean Nielsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711683330

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Malmgruben

Vi var foreløbig 1000 meter nede i jorden, hvor meget længere ned vi kunne komme anede jeg ikke og jeg fik aldrig spurgt om det.

Der havde været brudt malm her siden syttenhundredtallet, rundt omkring i landskabet var der dybe huller ned i jorden hvor folk havde arbejdet for mange år siden, 200 meter fra det hus jeg boede i var der en grube som var fyldt med vand. Engang i begyndelsen af attenhundredtallet var grubesiderne skredet sammen over 25 børn, kvinder og mænd, som arbejdede dernede. I to dage havde man forsøgt at komme ned til dem, malmblok efter malmblok var blevet hejst op, man havde hørt skrig og jamren dernedefra, så var der sket et skred til, en mand blev dræbt og man turde ikke fortsætte redningsarbejdet.

For at forkorte de indespærredes lidelser havde man ført vandet fra en bæk – eller nærmere en fos – i nærheden ned i gruben, for at døden kunne komme hurtigere.

En lille sø var her nu, fyldt med brunligt vand.

Nogle gange havde jeg mareridt om dem der døde dernede, hørte deres skrig, hørte deres bønner til Gud om hjælp, følte deres fortvivlede håb om at man ville nå ned til dem, så børnenes gråd, følte deres rædsel da vandet begyndte at stige omkring dem.

Så stor en ulykke var ikke sket siden da, mennesker var blevet dræbt, men enkeltvis og med store mellemrum.

En dansker, der havde arbejdet i gruben i 5 år, fortalte mig historien om dem alle, han fortalte om en arbejdskammerat der var blevet dræbt nogle få meter fra ham i en åben grube for nogle måneder siden. Kammeraten smed de malmsten op i en tipvogn, som danskeren brød løs med trykluftbor og sprængning. Når vognen var fuld blev den via en wire og motorspil hevet nogle hundrede meter op og tømt, men en dag sprang wiren, da den fyldte vogn var halvvejs oppe og da han arbejdede med trykluftboret og svenskeren stod med ryggen til og slog på en stor malmblok med en tung hammer, havde de hverken set eller hørt wirebruddet eller vognens fart ned, og svenskeren blev knust op mod malmvæggen.

Han fik tårer i øjnene, mens han fortalte, han havde ikke kunnet klare at gå på arbejde i 3 uger, svenskeren havde fyldt ham helt, hans tanker, hans drømme, alt det de havde snakket om i de 2 år, de havde arbejdet sammen, frokostpauserne, fyraftenstrætheden, omklædningen og det stykke vej de fulgtes ad på vejen hjem.

Al denne rædsel og angst og sorg på grund af en wire, der pludselig brydes tråd for tråd.

Jeg arbejdede i en minegang, der var 600 meter lang, kørte med et lille diesellokomotiv og 5 tipvogne ned i den ene ende af gangen, hvor der var en svær stålplade i malmvæggen, som kunne åbnes via håndtag og trykluft. Fra en minegang over mig blev der smidt malmsten gennem en skakt og ned til mig. Jeg firede langsomt stålpladen ned og fyldte tipvognene og kørte tilbage og tømte vognene over et galler, der lignede en stor rist. De malmsten, der var for store til at gå igennem, skulle enten slås i stykker med lægtehammeren eller sprænges med dynamit.

Arbejdet var på akkord, for at holde den skulle jeg tømme 30 vogne om dagen, jeg lå helt nede på 15, kom dog op på 20 og nogle enkelte desperate dage kom jeg op på 25 vognlæs. Jeg arbejdede på denne gang i 2 måneder.

Mit manglende resultat i arbejdet skyldtes ikke dovenskab, men angst, ikke angst for at der skulle ske mig en ulykke, men angst for mørket, for Satan og gengangere, en angst der havde fulgt mig siden barndommen.

Det var ikke bare hernede, jeg følte angsten, også oppe på jordoverfladen kom den over mig, når mørket kom, når jeg skulle sove var angsten over mig. Midt mellem søvn og bevidsthed kom den i form af groteske og truende dæmoner, eller jeg hørte tunge uhyggelige trommelyde, hvor hver tone blev til ildglimt for mine øjne. Nogle gange blev jeg spærret inde i min krop, min krop var helt død, jeg kunne ikke få en lyd ud af min mund, men inde i mig skreg jeg på min kone, der lå ved siden af mig, jeg skreg på Jesus, på beskyttelse i Jesu blod, jeg troede jeg skulle dø og jeg kæmpede inde i mig selv for at blive fri. Først når jeg opgav kampen mod angsten, mod døden, så vendte livet tilbage i min krop og jeg kunne sætte mig op, badet i sved, for at bede til Gud om at blive fri for angsten, så jeg kunne sove.

Angsten forfulgte mig under arbejdet, særlig på det lange mørke stykke vej fra galleret og ned til trykluftlemmen. Dernede var der elektrisk lys og ligeledes ved galleret. Ellers havde jeg kun lyset i min hjelm, som kom fra et batteri jeg havde hængende på ryggen, når jeg så frem var der totalt mørke bag mig, når jeg af frygt så tilbage, var der totalt mørke foran mig, og for at køre dette stykke måtte jeg drive mig selv af sted, jeg måtte skælde ud på mig selv for mit manglende mod, jeg måtte fornægte Gud og djævel og det onde jeg ikke forstod. Jeg måtte sige til mig selv: Alt hvad du har omkring dig er dødt, malmvæggene, malmstenene, den lange grubegang, alt er bearbejdet af levende mennesker, stykke for stykke er dieselmaskinen lavet af mennesker, dynamitten, tipvognene, galleret, hammeren, kun mennesker har formet alt dette, levende mennesker, nogen anden verden er der ikke, der er ikke en usynlig uforklarlig verden, der kan trænge igennem med trusler, med fortabelse, død, helvede og evig lidelse.

Ligegyldigt hvad jeg sagde til mig selv, ligegyldigt om jeg fornægtede Gud eller djævel, bange var og blev jeg, når jeg kørte gennem den gang. Hele tiden måtte jeg se mig tilbage og så frem, tilbage og frem under hver tur, undertiden formede skyggerne sig i et sekund til en skikkelse fra det usynlige og jeg for sammen, ramt af angstens kulde, mens jeg sagde til mig selv, det er lysets skyld, det er bare lysets skyld.

Min langsomhed i arbejdet skyldtes denne angst, jeg havde svært ved at komme af sted nede fra galleret, jeg var langsom med hammeren, jeg var langsom med sprængningerne, for jeg var jo i nærheden af mennesker. I en gang i nærheden arbejdede nogle af mine kammerater og jeg kunne høre lydene fra deres maskiner og undertiden lydene fra deres stemmer. Deres nærhed gjorde mig rolig indtil jeg måtte af sted igen.

I den anden ende var der ganske vist lys, men når jeg var der, så var jeg over en halv kilometer væk fra mennesker og alle lydene var forårsaget af mig. Når jeg trak i håndtaget gik stålpladen langsomt ned og malmstenene bragede ned i tipvognen, når jeg førte håndtaget fremad gik stållugen tilbage og lukkede af for malmstenene, så skulle jeg hen til dieselmaskinen og køre lidt frem til næste tipvogn og så tilbage til håndtaget, men hele tiden måtte jeg se tilbage i mørket og frem i mørket.

Det skete at en fyldt tipvogn røg af sporet et sted i gangen, hvor jeg måtte klare mig med det lys, jeg havde i hjelmen. Jeg måtte så stille dieselmaskinen på langsom fremkørsel, mens jeg sprang af og hen til tipvognen med en jernstang, som jeg satte ind under forhjulet og baghjulet på vognen til den atter var på skinnerne. Nogle gange måtte jeg forsøge 3-4 gange, inden jeg fik tipvognen på skinnerne igen og jeg svedte angstens sved, fordi jeg ikke kunne se frem og tilbage, når arbejdet krævede hele min opmærksomhed, jeg frygtede disse afsporinger mere end noget andet.

I to måneder sloges jeg med mig selv, med overtroen, angsten og malmen, men jeg nåede aldrig at få 30 tipvogne malmsten gennem galleret om dagen, jeg nåede ikke at tjene mere end timelønnen, altså 800 kr. om måneden, de fleste tjente mellem 1200 og 1600 kr.

En aften blev jeg inviteret hjem til min danske kammerat på en kop kaffe. Da vi havde siddet lidt, kan jeg mærke han har noget at sige mig, han har ikke let ved at komme frem med det, han ser ned i gulvet og siger så, at formanden havde spurgt ham, om han ikke kunne snakke med mig om at tage lidt hårdere fat.

Jeg kunne ikke få noget svar ud af mig med det samme, det for gennem mit hoved, om jeg skulle fortælle ham noget om mine kvaler. Ville jeg blive til grin, ville han se på mig som et fejt og svagt væsen, ville han tro jeg var sindssyg.

Jeg så fortvivlet på hans ansigt og ordene begyndte at snuble ud af min mund og jeg fortalte så meget jeg kunne. I begyndelsen så han af og til skeptisk smilende på mig, men mod slutningen af min rablende tale tog han mig alvorligt.

Han fortalte, at han hverken troede på Gud eller Satan, han led ikke af frygt, men han havde alligevel haft en uforklarlig oplevelse sammen med den svensker, der var blevet dræbt. De havde siddet og spist frokost i et lille rum, der var blevet sprængt ind i malmvæggen, da de havde hørt en komme gående inde fra grubegangen, trinene var standset uden for døren, de ventede at nogen skulle komme ind, det skete ikke, de åbnede døren, der var ingen. De undersøgte den lukkede grubegang helt ned til bunden, der var ingen. Svenskeren fortalte, at der var andre der også havde hørt disse trin, uden at der var noget menneske at finde, og at der var nogen der troede, at det var en mand, der omkom her ved en sprængning for 20 år siden, der gik igen. De havde undret sig over det, havde ikke talt meget om det og han var overhovedet ikke bange og det var svenskeren heller ikke.

Han fortalte om en svensker der var blevet gal nede i gruben for nogle år siden, han havde arbejdet alene på en af de lange gange, en eftermiddag havde nogen set ham stå ved elevatoren med et helt afsindigt ansigt, mens han råbte, at han havde set Satan komme gående imod sig nede i gangen. Han havde taget elevatoren op og var løbet ud i skoven, hvor de først fandt ham 5 dage efter. Han kom på sindssygehospital. Han var i forvejen blevet betragtet som noget af en særling.

Min angst under de næste 2 dages arbejde var ikke til at beherske, forskellige steder på min krop fik jeg røde hævelser og knopper der kløede og sved. Når jeg havde været oppe på jordoverfladen nogle timer forsvandt det.

Den tredje dag kunne jeg ikke drive mig selv ned i gruben, om formiddagen cyklede jeg ind til Filipstad, gik ind på sygehuset og kom i snak med en læge, der var dansker, han undersøgte kroppen, men den fejlede ikke noget. Jeg fortalte at jeg var bange, men ikke hvad jeg var bange for. Han var forstående og mente jeg burde finde noget andet arbejde, så gav han mig en sygemelding for fjorten dage og nogle piller.

Da dagene var gået måtte jeg igen ned til arbejdet, men jeg var blevet flyttet fra den lange gang og skulle nu arbejde sammen med en tysker der snakkede gebrokkent svensk. Jeg røg med ind i hans akkord og så skulle han samtidig lære mig lidt op.

Vi hentede malmen fra hver sin ende af grubegangen og skulle så slå malmstenene ned gennem det samme galler. Vi havde lys over det hele, og afstanden mellem os var ikke større end at vi kunne høre hinanden, og meget af min frygt forsvandt ned i mig.

Han var et lille, men meget stærkt væsen på 40 år, han havde ørnenæse og nogle kæbemuskler der uafbrudt var i bevægelse, så blev de stramme som knuder, så slappedes de, så blev de stramme som knuder, sådan arbejdede de hele tiden. Han talte hurtigt og kommanderende, han hundsede rundt med mig, men i begyndelsen havde jeg så stor respekt for ham på grund af hans dygtighed i arbejdet, at jeg fandt mig i hans sårende måde at lære fra sig på. Han lærte mig hvordan jeg skulle placere dynamitladningen ordentligt, hvor og hvordan jeg skulle slå stenene i stykker og alt gik i en mægtig fart, men jeg var ikke god. Jeg var for lang og tynd i kroppen følte jeg, jeg havde godt nok gode kræfter, men ikke i forhold til hans senede muskelbundter og jeg var for langsom og jeg følte meget stærkt hans utålmodighed med mig, da jeg efter 3 uger stadig ikke kunne følge med ham, vi var jo på fælles akkord. Jeg følte mig som et generende påhæng.

Min respekt for ham forsvandt i en frokostpause. Jeg fortalte ham, at jeg havde haft to onkler, der var gået i tysk krigstjeneste, den ene mistede livet, den anden mistede benet på østfronten.

Han fortalte så, at han havde været motorcykelordonnans og var blevet såret mod slutningen af krigen, da han skulle køre en officer ud til fronten. Han var kørt mod en landmine og var blevet kastet ind på en mark og havde fået kraniebrud, officeren blev dræbt på stedet. Da han havde fortalt det spændte han alle musklerne i kroppen, kæbemusklerne dirrede, ansigtet lyste af raseri, han knyttede næverne og løftede armene frem som holdt han på et maskingevær og hvæsede: Bare vent, bare vent til vi tyskere atter bliver samlede, så kommer vi igen og så slår vi dem.

En blanding af frygt og foragt kom op i mig, men jeg sagde intet og anede ikke hvad jeg skulle sige, vi spiste videre i tavshed, men det, at han ville gå med til en ny krig, ramte mig så dybt, at alle mulige tanker fra den tid strømmede op i mig.

Min mor havde bedt til Gud daglig, ja, flere gange daglig, for min stedfar der sejlede, at ingen mine måtte ramme skibet, for mine onkler på østfronten, at de måtte omvende sig til Gud, for en tredje onkel der arbejdede i en kulmine i Tyskland, for jøderne, for dem der boede i byerne der blev bombede, og for dem der blev ramt af krigen lige omkring os, og vi bad ofte med, min bror og jeg, til Gud om at bryde Satans magt, så han ikke længere kunne så splid, angst og krig mellem mennesker.

Begynde en samtale med ham ville jeg gerne, men min tro på egne tanker og forestillinger var lille, var det Gud og djævel der kæmpede i os, og var det det, havde vi så nogen valgmuligheder mellem godt og ondt, var vi så ikke bare nogle kødklumper der blev rejst op i livet og kastet rundt af uransagelige og uforståelige kræfter.

En tid byggede vi byer, skibe og havne og i en anden drev vi sulten, rædslen og døden gennem landskaber og byer.

Han havde kone og to dejlige drenge. De kom af og til og hentede ham fra arbejdet, drengene lyste op i store smil, når de så ham og han blev ét smil, der forandrede hele hans ansigt og spredte varme omkring sig, han tog om drengenes nakker og trykkede dem ind til sig.

Ved sit hus havde han anlagt en stor køkkenhave, som han holdt af at arbejde i, han havde bil og fjernsyn.

En dag snakkede jeg om, at vi godt kunne bruge et bord til hjemme hos os, om aftenen kom han kørende op til os med et bord på sit biltag og forærede os det.

Når vi sprængte sten havde vi halv- og helminuts lunter, vi brugte flest halvminuts lunter. Han havde lige tændt en af disse lunter, da jeg kom brasende med dieselmaskinen og på grund af larmen overhørte hans advarselsråb, han sprang hen ved siden af maskinen og fik mig standset, så sprang ladningen og malmstumperne fløj om ørerne på os.

Jeg fattede ikke døden, ikke krigen, ikke ham og heller ikke mig selv. Mens jeg sejlede som dæksdreng, havde jeg set flere af hans lands byer i ruiner, et skyggelandskab af sodede gavle og brækkede jernbjælker og imellem det hele piger, der kunne købes for cigaretter og smør, gamle tynde mennesker i sort tøj og udtværede ansigter, og børn man næsten ikke så.

Og han, han må jo have set langt værre ødelæggelser.

Vi knoklede bare løs, mens billeder røg igennem mig, billedet af den onkel, der var blevet dræbt i 43, hvordan min mor sagde det meget stille, en aften, mens vi legede i stuen og jeg følte en stor tom sorg brede sig i stuen og jeg tænkte på ham om aftenen i sengen. Jeg bad for ham, tænkte på de lange ture jeg havde gået med ham i Helsingør, hvor vi gik ud langs stranden og så på fiskerbåde, fandt mærkelige sten og tomme krabbeskaller, duften fra de tjærede både og fiskegarnene, der hang til tørre mellem store pæle, og vi badede, gik ture i skoven og altid følte jeg så stor glæde over ham, og når vi legede, løb, sprang buk, så var han så tæt på mig, lige så optaget af legen som jeg var, og kun han og jeg havde oplevet det og nu var han væk.

Han kom hjem fra Tyskland i uniform og med en lædermappe med to pistoler, som min bror og jeg fik lov til at holde og sigte med, først følte jeg han var nervøs og anderledes, indtil vi skulle ud og bade ved Helgoland på Amager og han besluttede, at han ville lære mig at svømme. Først hundesvømning, han holdt en hånd under min mave, og så brystsvømning, som vi først havde øvet på inde på stranden, og på det dybe vand gav han slip og jeg svømmede fyldt af glæde over ham og mig selv mens jeg råbte: Se, onkel, se, jeg kan svømme. Han lo af fuld hals til mig og svømmede rundt og rundt omkring mig.

Mor sagde at han tog ud i krigen som nazist, men at han havde skrevet hjem til min mors søster, at krigen var så frygtelig, at han flere gange havde bedt og råbt til Gud. Da jeg spurgte om, hvordan han var død, sagde hun at han var blevet skudt gennem hovedet, at han var død på stedet og ikke havde lidt.

Vi knoklede videre med vores malm, han kom fra den ene ende og jeg fra den anden, vi mødtes ved galleret og jeg hamrede på mine sten og han på sine, men da han havde set mig stå og hamre på en sten flere gange på en akavet måde, blev han rasende. Tog hammeren fra mig og slog stenen over med ét slag og gav mig den tilbage med alle tegn på foragt. Raseriet væltede op i mig jeg knaldede hammeren ned for fødderne af ham og så ham grinende og hadefuldt ind i ansigtet, jeg havde lyst til at ryge i flæsket på ham, men han rykkede et skridt tilbage, slog ud med hænderne og sagde på sit gebrokne svensk-tyske: Vil du ikke lære, så kan vi ikke arbejde sammen. Så vendte han sig hidsigt om og kørte med sit tog.

Vreden kogte i mig resten af dagen, mod ham, mod mig selv. Hvorfor skulle vi arbejde med så stor fart, hvorfor kunne han klare det, og jeg ikke.

Var det Gud der havde sat det her bjerg ned i jorden, skabt det gennem ild, størkninger, lyn overalt, strømme af hav fra himlen, mægtige revner, landmasser der rev sig løs og drev glødende og rygende rundt. Og så os nu, der sprængte og gravede os ned, meter for meter i sved med stive muskler, sendte malmen op til smeltning, til formning, til plove, biler, bomber og stegepander. Måske var malm herfra solgt til Tyskland under krigen, måske havde noget af dette malm dræbt russere, måske havde min tysker fyret noget af det af frem over landskabet og gennem huden og ind i kødet på oprejste levende væsner. Ligesom russerne sprængte og gravede malmen op og sendte den ind i kødet på tyskerne.

Kunne jeg sætte mig i hans sted, var jeg ham, der, i Tyskland, trykket ned af velordnede mennesker i en satanisk stat, opdraget i nationalisme, opdraget i at mit land havde ret, ville jeg så have tænkt mig om, og havde jeg opnået overbevisningen om at jeg ikke ville deltage. Ville jeg så have haft mod nok til at gøre modstand.

Hvordan var det, havde jeg ikke i skolen, selv om jeg troede på Jesus, bad og tænkte meget på hvordan jeg skulle elske mennesker, havde jeg så ikke ønsket svenskerne slået, fordi de havde frataget os Skåne, Halland og Blekinge, havde jeg ikke ønsket englænderne slået, fordi de bombede København og tog vores flåde, og tyskerne, fordi de tog Slesvig og igen, da de tog os under krigen.

Nej, nej … jeg så to tyskere blive skudt ned på Nørrebros Runddel, to tyske marinesoldater. De kom ud fra Café Runddelen, dinglende, de lo og sang og holdt hinanden om skuldrene, de gik over fodgængerovergangen og ned ad trapperne til dametoilettet ved kirkegårdsmuren, der kom en mand frem i hvid cottoncoat, han kom hurtigt fra Jagtvej, han skød de to soldater ned og sprang på en linie 9. Jeg gik hen og så ned på dem, den ene lå helt stille, den anden bevægede sin ene arm frem og tilbage, frem og tilbage. Jeg så på dem i en eller anden slags lammelse og medlidenhed, langt inde i mig ville jeg bede for dem, da en ældre dame tog hårdt i min arm og sagde: Se at komme væk, hipoerne kommer. Jeg løb og løb til jeg kom hjem, jeg fortalte stakåndet hvad der var sket, og vi lagde os på knæ, min bror, mor og jeg og vi bad en bøn for dem.

Min nabo der var slagter, ham var jeg aldrig bange for at møde i opgangen. Nogle trykkede jeg mig ind til siden for, så kun kort efter om de så på mig, nogle hilste ikke med deres lukkede ansigter, nogle nikkede kort uden at se på mig, nogle smilte roligt og så venligt på mig, men min nabo, han sprang op ad trappen, han udstrålede stor glæde, han lo over hele hovedet, når han så mig, han kaldte mig ved navn og sagde davs og jeg var glad hele vejen ned ad trapperne.

Han blev skudt. Han arbejdede sammen med en mand, der var i modstandsbevægelsen, og de cyklede sammen ud ad Jagtvej, da hipoerne kom bagfra i bil og skød dem begge to ned. Hans kone, der kom hjem sent på aftenen, græd så højt. Hun græd helt nede fra bunden af opgangen og op til os og vi gik ud og min mor spurgte, om hun kunne gøre noget, men hun græd så højt og så ikke på os. En ældre dame havde mødt hende grædende på gaden, hun fortalte, hvad der var sket, og hun ville gå med hende ind, og hendes gråd trængte i lang tid ind til os og vi bad for hende, for manden vi aldrig skulle se mere og for deres dreng.

Satans også, dette malm til kanonrør, træer til geværkolber og jorden til at fylde de døde i, hele dette tryk vi bliver udsat for, arbejdstryk, pristryk, krigstryk og overmenneskers inddeling af undermennesker, hele denne afsindige magt, der spreder sig ned i hjernerne.

Siden, efter krigen, da »Det Bedste« kom og jeg slugte dem og tænkte, at det var godt amerikanerne smed de bomber over Japan og gid de ville slå nordkoreanerne sønder og sammen, og russerne, hvorfor skulle de ikke have en ordentlig omgang, når de truede den frie verden. Svælgede jeg ikke i krigsfilm, hvor amerikanerne bankede tyskere, udslettede japanere og smed brede tæpper af bomber ned.

Var jeg ikke fyldt med dum og ond ødelæggelse, selv om jeg stadig bad, selv om jeg længtes efter kærlighed, til min bror og mor, til mig selv, til mine kammerater, til planter og dyr og jord og piger og univers og alt, alt.

Tænkte jeg ikke, da jeg var 16-17 år og led så mange nederlag, på at melde mig til fremmedlegionen, bare få et gevær og en uniform, blive skudt på og selv skyde, bare gå i rækkerne, glemme sig selv, glemme dem jeg holdt af, glemme det hele.

Jo, sådan var det sgu, indtil jeg kom til det lette fodfolk i Roskilde, fik gevær og uniform, gik og løb rundt, stod i geledder, og de små overmenneskers råben ind i vore hoveder. Hele denne nedværdigelse, der skulle føre til gode muskler og disciplin, og de små overmennesker, der blev til lidt større overmennesker, og lidt større igen, til det helt store overmenneske, der af og til mødte frem på den forstenede plads for at råbe et eller andet ind i vore trommehinder.

Jeg husker vores skydelærer der sagde: Det det drejer sig om er, at I lærer at håndtere jeres våben så godt at I kan dræbe fjenden med første skud. Ordene kom fra et effektivt smalt ansigt med briller, og jeg tænkte: Fjenden er jo mig. Jeg pissede og pissede i køjen nat efter nat, pissede til de slap mig ud.

Var jeg bedre end min tysker, i mine tanker svælgede jeg ofte i ødelæggelser, jeg havde hadet nogle mennesker så meget, at jeg følte lyst til at dræbe dem, selv om jeg foragtede mig selv for det.

Vi havde fået det sidste læs malm gennem galleret for i dag, der var afstand imellem os, vi så ikke på hinanden, mens vi stillede vore lægtehamre på plads, side om side stod de med fire mørke områder på skafterne fra vore hænders tag. Dieselmaskinerne blev kørt ind på et sidespor og stod tæt sammen og lugtede af olie.

Så kom boreholdet, de huller de havde boret under øredøvende larm dagen igennem var nu fyldt med dynamit, de kom trækkende med en tynd rød ledning, stillede et lille sort apparat ned på gangen og trykkede et håndtag i bund og så rungede et mægtigt brag gennem gangene. Nu skulle der ligge tons af malmsten parat til i morgen.

Vi gik ind i elevatoren og med en fart der sugede i maven blev vi hevet op i lyset og solen.

Under omklædningen strejfede min tysker og jeg hinanden med øjnene, en hurtig undersøgelse efter den gensidige vrede.

Vi skiltes uden det sædvanlige »Hej«, vi ville gå hjem og spise sammen med kone og børn, måske ville han tage ud og fiske med drengene bagefter.

Hjemme hos os ville vi spise ude på græsplænen ved det bord, han havde givet os, vi ville nyde lyset, solen, træerne, fuglene og vores lille unges leg i græsset.

Inden jeg igen skulle møde mørket, angsten og søvnen.

Fem kroner

Hvorfor kaster lys skygge?

Klokken var 21. Lyset var lige blevet slukket i cellen. Han lå på briksen og så vinduesgitterets skygge på loftet. Vinduet sad meget højt oppe, stod han på tåspidserne på stolen kunne han lige se ud over et stykke af byen og høre dens trafiksummen.

Døden afløser livet, tænkte han, natten dagen, helvede himlen, Satan Gud. Gitterets skygge var i hans øjne, han følte sig spærret inde bag sine øjne, et pres af oplevelser han ikke kunne forstå, ikke kunne få ud af sig.

Hvilke håndværkere havde i sin tid smedet gitteret, et menneske havde holdt jernet ind i ilden, banket det til med hammer eller under en maskine, et menneske havde monteret det ind i muren og hvor mange havde ikke ligget på denne briks og set dets skygge mod loftet, i længsel, sorg, forbitrelse. Hvor mange drømme var gået igennem de fængsledes hjerner?

Han var i Vestre Fængsel og lå i celle 516. Et bord, en stol, briksen der skulle slås op mod væggen om morgenen klokken seks. Der var en lille vask i hjørnet og et hul i væggen til pissepotten.

Han havde tilbragt en måned i denne celle, den var smal, fem skridt lang, men der var højt til loftet og en solid dør med kikhul, som et øje fra en fængselsbetjent af og til så igennem, og denne evige raslen af nøgler. Først nøglebundtet i betjentens hånd, så nøglen i låsen, så nøglen ud af låsen og denne nøgleraslen fra celle til celle hele gangen igennem.

Han var blevet sat ind for børnepenge, for manglende vilje til at betale og for ikke at møde på de tilsigelser, han havde fået tilsendt.

Der var blevet trukket børnepenge og skat på hans sidste arbejdsplads, han havde været redaktionsbud på et eftermiddagsblad, og da myndighederne var begyndt at hente pengene der, var han blevet kaldt ned til regnskabschefen der havde skældt ham ud over hans rod i økonomien, nu skulle denne til at ofre tid på hans regnskab med myndighederne.

Han havde lovet at prøve på at få myndighederne til at trække sagerne væk fra arbejdspladsen, men kort efter holdt han op med arbejdet på grund af en dame som han oplevede nogle få dejlige minutter med.