Hank Janson

Kidnapning

Lindhardt og Ringhof

Kidnapning
er oversat fra engelsk af Carl Blechingberg efter

Dig Those Heels

Copyright © 1965, 2017 Hank Janson og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711687796

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I sikre hænder

Den store, hvide villa lå højt oppe på en pynt med udsigt over Stillehavet. Bag huset steg klippevæggen lodret mod himlen bevokset med enkelte buske. Kun ganske få udvalgte mennesker vidste, at klippen var udhulet af hundredvis af dynamiteksplosioner og indeholdt en halv snes rum til den styrke af nationalgarden, der altid fulgte landets præsident, når han ikke befandt sig i Det hvide Hus i Washington.

Den hvide treetagers bygning med tyve værelser var en af præsidentens ferieboliger. For en sikkerheds skyld var det en helt ukendt person, der stod som ejer.

Inde i huset var der ti mennesker – præsidenten, hans elskerinde Madeleen Roth, to personlige livvagter, privatsekretæren Jeremy Kurteen, en kok, der var taget med fra Washington, husholdersken Mrs. Wagstaff samt tre tjenestepiger af blandingsrace.

Om natten holdt fire nationalgardister ad gangen vagt i den underjordiske vagtcentral. Udenfor var der en dobbeltpost, og den smalle, bratte bjergvej op til præsidentens tilholdssted, var på to steder afspærret med bomme, som blev overvåget fra konstant bemandede skilderhuse.

Skilderhusenes forlængelse var barakker, hvor ti gardister sov, hvilede sig og slappede af, til det blev deres tur til at overtage vagten.

Der var således sørget godt for præsidentens og hans smukke elskerindes sikkerhed. Det hævdede i det mindste Det hvide Hus’ sikkerhedschef.

Nogle kilometer syd for præsidentens hemmelige gemmested ved Point Reyes listede en mand og en kvinde sig ud fra en vel oplyst villa, hvor der blev holdt en stor fest. De var under en dans i al hast blevet enige om at mødes og listede sig ned til mødestedet på stranden neden for villaen hver for sig.

– Det er jo vanvid dette her, sagde kvinden og kastede sig i armene på manden. De kyssede hinanden for første gang og klamrede sig stønnende til hinanden. Hun var en usædvanlig høj kvinde, men blev alligevel nødt til at stå på tæer og trykkede sig hårdt ind mod den muskuløse mand.

– De kan sikkert ikke forstå, hvor vi er blevet af, mumlede hun åndeløst. – Vi skulle ikke være gået herned.

– Vil du tilbage? sagde han og kyssede hende på halsen.

– Jeg ved ikke længere, hvad jeg vil. Skal du absolut forkludre mit liv?

– Jeg kan forsvinde med det samme.

Han slap hende, men hun holdt ham tilbage og nød at mærke hans stive, dunkende lem. Utroskab havde aldrig før været aktuelt for Jane Lee Gariego. Nu ville hun. Nu var hun så liderlig, at hun var ligeglad med alt andet end kys og kærtegn.

– Her? hviskede hun forundret, da han knappede hendes kjole op i ryggen og lod hånden glide rundt til de tunge, svulmende bryster.

– Her! Han lod sin lange tunge glide dybt ind i hendes mund, og hun besvarede begærligt kysset med sin hvirvlende tungespids. Hans solbrune hånd klemte om hendes ømme, struttende brystvorter.

– Jeg har lyst til dig, sagde han hæst, og måneskinnet fik hans grønne øjne til at lyse med en farlig glans.

– Jeg har også lyst til dig. Hun havde aldrig før turdet sige den slags højt. Nu lod hun håndfladen glide hen over hans svulmende bukser, mærkede et hurtigt forbigående gys af rædsel og knappede op. Første gang med en anden end Juan, men én gang skulle jo være den første, bildte hun sig selv ind.

Ingen mand i San Francisco ville hun have ladet gå så vidt, men Clay Allison var noget helt for sig selv. Han vækkede et eller andet i hende, som hun kun havde anet. De havde højst mødt hinanden fem gange de seneste måneder, men først i aften havde hun forstået hans lange, forskende blikke og sin egen uro og længsel.

Allison derimod havde håbet, at hun før eller senere ville holde op med at være den perfekte hustru og værtinde og vise den varme, han gerne ville mærke. Der gik rygter i byen om, at det var forbundet med livsfare at gøre tilnærmelser til Juan Gariegos hustru, men den slags havde aldrig kunnet holde Allison tilbage.

Hun greb om hans varme lem inden for bukserne og førte utålmodigt hånden frem og tilbage, men det var ikke nok.

– Jeg vil se, jamrede hun.

– Vent lidt! Allison smed den sorte jakke fra sig i sandet, åbnede livremmen og trak bukserne ned.

– Jeg vil være nøgen sammen med dig, sagde Jane og lod ikke blikket vige fra ham. Da det opsvulmede, store lem svingede ud fra hans krop, stønnede hun højlydt. For absolut første gang i sit liv så hun et mandslem med fuld rejsning. Hendes mand var ganske vist meget potent, men han elskede sjældent med sin kone og aldrig med lyset tændt, hvilket hun var taknemmelig for. Så ville hendes afsky for ham straks være blevet afsløret.

De smed tøjet fra sig, og hendes krop lignede en marmorstatue af en græsk gudinde i den månelyse nat. Brysterne fremhævedes af de kraftige skygger, måneskinnet fremkaldte. Hendes kulsorte pubeshår var tætte under den let rundede mave, og hendes fugtige hede gjorde ham vild og gal.

– Jeg har aldrig set en mand sådan her, sagde hun mat, da han tog hende i sin favn igen.

Hen over hendes skulder så Allison et lysglimt ude på havet. Et skib uden tændte lanterner gled forbi. Lysskæret kom sandsynligvis fra styrehuset, hvor en eller anden kiggede undersøgende på sit søkort ved en afskærmet lygte for at finde farlige, undersøiske skær langs den californiske kyst. På disse kanter var der masser af smuglere, der undgik kystbevogtningens patruljebåde ved ikke at bruge reglementeret belysning om natten. Det kunne naturligvis også have været en ganske almindelig fiskerbåd, hvis den ikke var sejlet så hurtigt forbi i Allisons synsfelt.

Han bøjede dybt ned i knæene, mærkede hendes varme hånd om sit stive lem og skød underlivet frem. Jane stønnede højlydt, da den hårde, blanke glans gled nogle centimeter ind.

– Åh, Gud! stønnede hun. – Kan man gøre sådan?

– Man kan alt, hvad man vil, svarede han ivrigt og knugede hendes runde endebalder.

Han trængte ind i hende, dybere og dybere, til deres maver mødtes, så lagde han sig ned i sandet og fik hende til at følge med uden at slippe ham fri.

– Også sådan? Hun smilede og vuggede frem og tilbage på ham.

I skilderhuset ved den første vejbom, der hindrede uvedkommende i at benytte vejen frem til præsidentens hemmelige gemmested, sad en ensom vagtpost. Bill Wright havde svært ved at holde sig vågen og nikkede nu og da med hovedet i det bidende kolde skilderhus. Han længtes efter en cigaret, men det var forbudt at ryge under vagten. Først om cirka en time kunne han komme til at hvile sig.

Han hadede hundevagter, hvor der ingenting skete. Efter to års uddannelse ved West Point og flere spændende specialopgaver havde han ventet sig noget andet end ledighed i præsidentens garde.

Hovedet gled længere og længere ned mod brystet. Pludselig vågnede han med et sæt og mærkede, at han trængte til at gå ud og lette trykket. Hvis han vækkede nogen midt om natten for at blive afløst, ville han blive rent til grin. Alle de andre smuttede ud mellem buskene uden tilladelse, når det var nødvendigt. Som den tykke Yates plejede at sige: Hvem fanden er interesseret i at komme vor præsident til livs? Hvis der er nogen, der er let at skifte ud i dette land, så er det ham med alle hans affærer og elskerinder.

Der var ikke sket noget mistænkeligt de foregående nætter. Hvorfor skulle der så ske noget netop nu?

Bill Wright bestemte sig for at tage en smøg og lade vandet samtidig. Det behøvede ikke at tage mere end nogle minutter. Greystoke sov som en sten. Han kunne tydeligt høre kaptajnens snøvlende snorken inde fra sovebarakken.

Det var en usædvanlig varm nat for årstiden, og Wright tømte blæren med en lettet stønnen. Hvis han ikke snart fik orlov, så han kunne møde sin kæreste, ville han blive vanvittig. Adskillige af hans kammerater tog sagen i egen hånd om natten, men han nægtede at lade sig tilfredsstille så overfladisk. Sammenbidt bøjede han lemmet ind i bukserne igen og forsøgte at slappe af.

Efter et hurtigt blik over mod bommen og det tomme skilderhus tændte Wright en cigaret og tog nogle herlige sug. Det gav et sæt i ham, da en hest prustede et eller andet sted i nærheden. Bare det ikke var kommandanten, der kom luskende for at kontrollere, at de var på vagt ved Post 1.

Men lyden kom fra den gale retning, sydfra, fra Bolinas.

Wright lagde hånden på revolverskæftet. Det blev hans sidste tanke i dette liv. I næste nu blev hans kranie kløvet af en skarpsleben sabelklinge. Uden en lyd faldt han til jorden og blev slæbt ind blandt skyggerne af sortklædte, tavse, maskerede mænd. En mand i nationalgardens mørkeblå uniform trådte ind i skilderhuset og slog sig ned på den døde vagtposts plads.

Umiddelbart efter rullede en tungt lastet vogn trukket af seks heste forbi skilderhuset. De stålforstærkede vognhjul var svøbt ind i klude ligesom hestenes hove. To forklædte mænd listede ind i vagtlokalet. En af dem rettede sit afsikrede Winchestergevær mod den lukkede dør til soveafdelingen, mens hans kammerat trak en dynamitpatron og nogle tændstikker op af en tøjpose.

Præsidenten kunne ikke sove. Efter at have fyldt sit glas med whisky for tredje gang gik han hen til en glasdør, åbnede den og trådte ud på den brede terrasses regelmæssige hvide marmorfliser.

– Det trækker! klagede elskerinden og trak dynen hen over sig.

Præsidenten lukkede med et smil døren ind til sovekammeret. Madeleen var den eneste i hele verden, der vovede at tiltale ham på den respektløse måde, og det tiltalte ham. Han anså sig selv for at være et ganske almindeligt menneske.

Vandet i Drakes Bay glitrede som sølv, og der lå nogle sæler på de nøgne klippevægge. Der lå en dis over den ubeboede klippeø uden for pynten, og han mente at skimte noget mørkt længere ude til havs, men det forsvandt så hurtigt, at han sikkert havde taget fejl. Præsidenten gik ind igen.

Jane red på Allison med vuggende bryster, og det mørke hår flagrende hen over skuldrene. Da han gav et stød opad – aaah-aaah – rystede hun over hele kroppen, vuggede fra side til side og skar tænder.

– Hvorfor… hvorfor har jeg aldrig følt sådan før? klagede hun. – Det er vidunderligt. Mere, kom dybt ind i mig. Hårdere, Clay, gør alt med mig.

Han gravede fødderne ned i det bløde, kølige sand og gav et hårdt stød.

– Aaaaoooohhh! stønnede hun og bøjede sig forover. Det sker snart. Snart sker det. Bare lidt endnu, lidt endnu, lidt endnu. Hun sad på hug nu med vidt spredte ben, holdt sig fast om hans anspændte nakke og vuggede hurtigt op og ned. Hendes bagdel klaskede mod hans lår, og lyden ophidsede Jane. Hun elskede lyde og dufte. Kærlighedens dufte gjorde hende vild.

Svulmede han endnu mere op? Nej, det kunne ikke være sandt. For stor, nej ikke for stor. Tilpas, vidunderlig stor. Hun klamrede sig fast og rystede på hovedet. Det var for meget. Denne nydelse ville tage livet af hende. Hvis han ikke kom snart, ville hun…

– Åh-ah… åh-ah-mmmmmm!

I sin iver gled hun af hans lem. Allison rullede over på siden og kom hurtigt op på knæ bag hende. Med stærke, begærlige hænder rejste han hende i den rette stilling. Jane lå med ansigtet mod underarmene og stønnede højlydt, da han kærtegnede hendes skød bagfra og ville mærke ham i sig igen.

– Vi er som brunstige dyr! jamrede hun og famlede kluntet mellem sine vidt spredte lår. Hans meget stive lem fyldte hendes hånd, det var så stift, at hun var nødt til at bøje lemmet nedad, for at han kunne komme rigtigt ind.

– Sådan! mumlede hun. – Lige netop der. Kom så, skynd dig.

Allison greb om hendes brede hofter og pressede sig ind, hele vejen ned til roden. Han gled langsomt ud og gav et hurtigt stød indad nogle gange. Ud og ind igen.

– Gør det så! stønnede hun. – Gør det med mig. Du må gøre det nu, ellers skriger jeg. Gør det nu, gør det, gør det!

Et tungt, langt stød, to korte, hurtige og et hårdt og svimlende langt. Hun vuggede så voldsomt med bagdelen foran ham, at Allison var nødt til at holde hende fast for ikke at glide ud.

– Nu sker det! sagde han stønnende og satte hastigheden op. Snart, snart, snart.

– Kom så, kom nu, kom helt ind. Du kommer så dejligt langt ind. Din pik gør mig vanvittig.

Da hun løftede den runde, dejlige bagdel og pressede lårene sammen, øgedes friktionen, og hans udløsning kom som en eksplosion. Allison mumlede hendes navn og fyldte hænderne med hendes bryster.

– Jeg kan mærke det! stønnede hun. – Du sprøjter ind i mig? Du kommer du nu! Åh-åhåååh!

– Jaaa! Humppff-hummppff!

– Du kommer inde i mig? Åhaaah-nnnngghh!

Vagtchefen ved Post 1 blev vækket af, at han ikke længere hørte stolen knirke under vagten ude i skilderhuset, og det gjorde ham lysvågen. Hvis sludrechatollet Wright havde vovet sig væk fra sin post, ville kaptajnen flå ham levende.

Der var kun nogle skridt hen til døren, da den blev smækket op. Der stod to mænd i sorte hætter med huller udklippet til øjnene. Han så forbløffet på en tændt dynamitpatron i den ene mands hånd og forsøgte at trække revolveren. Et gevær gik af, og kaptajn Greystoke skreg, da kuglen ramte hans bryst.

Han forsøgte at råbe en advarsel til sine mænd, men der fløj en rød tåge gennem hans hjerne, og da dynamitten eksploderede, var han allerede død.

– Jeg venter et øjeblik, inden jeg går ind, sagde Allison og gav Jane et kort afskedskys.

– Hvordan ser jeg ud? sagde hun.

Han børstede nogle sandkorn væk fra hendes kjole over brysterne og fik lyst til hende igen.

– Du er meget smuk. Hvornår ses vi næste gang?

– Det ved jeg ikke. Hun turde ikke bestemme noget. Hendes mand havde kun planlagt at blive nogle dage i sommerhuset ved kysten, og han kunne når som helst bestemme sig til, at de skulle rejse videre til haciendaen i Mexico eller til huset i San Franciscos centrum.

– Det ordner sig, sagde Clay Allison overbevist om, at han på en eller anden måde ville kunne arrangere et nyt møde. Det gjaldt bare om at bruge sin fantasi.

Hun forsvandt stivbenet og en smule tvivlrådigt op ad klitterne mod den oplyste villa. Allison smilede, da orkestret spillede en smægtende wienervals. Smilende rettede han blikket mod havet og tændte en cigar. Aftenen var slet ikke blevet den triste oplevelse, han havde frygtet.

– Mr. Allison? sagde en grov stemme.

Han drejede omkring og lagde hånden på sin Barnum Jubilee45 W. G.

– Lad den være, sagde stemmen. – Vi har Dem i sigtekornet.

Præsidentens elskerinde satte sig forskræmt op i sengen, da dørene til soveværelset blev smækket op. En granvoksen officer med et gråsprængt overskæg trampede ind og så sig ophidset omkring.

– Hvad er det, De gør? udbrød den mørke kvinde arrigt.

– Hvor er han, Miss Roth? brummede oberst Saxon Highgate, kommandanten for sikkerhedsstyrkerne, uvenligt.

– Jeg er her, hr. oberst, svarede præsidenten og rejste sig fra en dyb lænestol. – Hvad drejer det sig om?

– Der foregår et eller andet ovre ved Post 1.

– Hvad mener De?

– Det lød som en eksplosion. Jeg har sendt spejdere over for at undersøge sagen.

– Hvordan skulle nogen kunne komme helt herop?

– Hele styrken er på benene for en sikkerheds skyld. Det ville være fint, hvis De trak gardinerne for og slukkede alle lamper.

– Der er vel ingen, der ved, at jeg er her?

– Alt er muligt. Bare gør, som jeg siger.

Madeleen Roth så forskræmt på præsidenten.

– Hvad er det, der foregår? spurgte hun.

– Du skal ikke være nervøs, sagde han og skænkede en ny whisky op. – Oberst Highgate ved, hvad han gør. De to alvorlige mænd havde set alt, hvad der var sket på stranden, og det gjorde Allison rasende, at de havde udspioneret ham og Jane. Hans første tanke havde været, at Janes mand, den velhavende, mexicanske adelsmand, diplomaten og forretningsmanden Juan Manuel Esteban Gariego del Sanchez havde ladet sin kone skygge, men det stemte ikke rigtigt. Han ansatte kun mexicanere.

– Hvad vil De mig? spurgte Allison ophidset.

– Vi har brug for Deres hjælp. Det drejer sig om Juan Gariego.

– Hvorfor spørger De mig om ham? Jeg ved ikke noget.

– De har en vigtig forbindelse.

– Vil De have mig til at arbejde som spion? Han trak på smilebåndet og spyttede sin halvt røgede cigar ud. – Hvem er De egentlig?

– Norton Urich fra forsvarsministeriet. Manden havde iskolde, brune øjne i et smalt ansigt uden særlige kendetegn. – Må jeg præsentere min kollega James Forington.

Forington var betydeligt yngre, højst femogtyve, og heller ikke han var særlig opstemt. Brillernes tykke glas gjorde øjnene enorme.

– Hvorfor interesserer forsvarsministeriet sig for Gariego? spurgte Allison nysgerrigt.

– Det ved vi ikke endnu, indrømmede Urich bekymret. – Det eneste, vi kan sige, er, at det kan dreje sig om en eller anden form for sammensværgelse. Lige siden De forenede Stater overtog alle landområderne nord for Rio Grande ved fredsaftalen i Guadalupe Hidalgo 1848, har mexicanerne været misfornøjede.

– De mener vel ikke i ramme alvor, at De er bange for en invasion fra Mexico? Allison kunne ikke lade være med at le.

Parer ordre

Juan Gariego afsluttede det natlige møde på anden sal i sin sommervilla med ordene:

– Nu ved I alle sammen, hvordan det forholder sig. Det er snart tid at handle, men I forholder jer i ro, indtil jeg giver signal.

De velklædte mænd fra San Franciscos overklasse strømmede ud for at finde deres koner og elskerinder, mens den magre Gariego samlede sine spredte papirer sammen. En ung og meget bleg, rødhåret mand trådte ind uden at banke på.

– Hvad er der, Trotter? sagde Gariego venligt. Trotter var forældreløs og meget fattig og afpillet, da Gariego tog ham til sig og opfostrede ham som sin egen søn.

– Jeg kan ikke finde hende.

– Hvad er det for noget sludder? hvæsede Gariego. – Hun skal rejse om en time.

– Jeg er frygtelig ked af det, Mr. Gariego.

– Det er ikke din skyld, Trotter. Gariego lagde hånden på hans skulder. – Mrs. Gariego er sikkert bare gået ud et øjeblik for at trække lidt frisk luft.

Trotter vidste, at det ikke var tilfældet. Han havde aldrig fået ordre til at overvåge sin stedmor, men vidste alligevel, at det forventedes af ham. Hvis der skete Jane Lee noget, ville Juan Gariego aldrig tilgive ham. Trotter legede med tanken om at fortælle, hvad han netop havde set, men det ville ødelægge hele fornøjelsen for ham.

De fulgtes ad ned til balsalen i stueetagen.

– Der er hun jo, sagde Gariego smilende og pegede ud mod dansegulvet. – Trænger du til briller, Trotter?

Jane Lee valsede forbi sin mand, smilede og vinkede til ham. Han afbrød dansen og førte sin kone hen til en vinduesniche, hvor de kunne tale uforstyrret.

– Det er tid at pakke, sagde han bistert.

– Vi skal da ikke rejse herfra?

– Jeg er nødt til det, forklarede han. – Forretninger i Los Angeles.

– Behøver jeg at tage med nu, når vi endelig begynder at få orden i vort hus? sagde hun misfornøjet.

– Jeg vil have dig ved min side.

Hun tænkte på Clay Allison, men var klar over, at det ikke nyttede noget at protestere. Juan Gariego tålte ikke at blive modsagt.

Oberst Highgate ventede utålmodigt på sine spejderes rapport. Det var enerverende ikke at få nogen besked. Han gik op på bjerget og studerede det spejlblanke hav gennem sin kikkert uden at opdage noget mistænkeligt.

Hvis han havde bøjet sig ud over kanten, ville han have set to mænd svømme ind til den stenede strand og træde op af vandet. De var nøgne bortset fra nogle korte lændeklæder. Deres kroppe skinnede af et varmende fedtlag, og de forsvandt hurtigt ind i bjergets skygge. Ud af en klipperevne tog de tøj og våben frem, og efter nogle få minutters forløb sneg de sig frem mod præsidentens sommerhus.

Det varede over en time, før Clay Allison fik lejlighed til at vende tilbage til festen i señor Gariegos villa, og på det tidspunkt var de fleste gæster på vej hjem.

Han opsøgte en af de tre barer, fik et glas whisky og trak sig drikkende og rygende ud i haven. Jane Lee stod og talte med nogle gråhårede herrer, og de lod, som om de ikke så hinanden. Da han havde tømt sit glas, gik Allison hen til hende og takkede for en usædvanlig hyggelig fest.

– Jeg ville også gerne sige farvel til Deres mand, men jeg kan ikke se ham nogen steder, sagde Allison.

– Ikke det? Gariego stod bag ham sammen med en tyndhåret, rødhåret ung mand. – Skal De allerede gå, Mr. Allison? Jeg havde håbet på et lille parti poker.

– Klokken er mange.

– Ikke for mig.

– Så bare ét parti da. Allison smilede. – Bliver vi flere?

– Nej, kun os to. Vi kan godt undvære amatører, ikke sandt?

De slog sig ned i Gariegos arbejdsværelse, hvor der var tændt op i den åbne pejs. Den rødhårede så ud ad vinduet, og da en vogn rullede forbi, gjorde han tegn til sin stedfar og arbejdsgiver, som først da slappede rigtigt af.

– Kender De min kone? spurgte han og begyndte at give kort.

– Vi har hilst på hinanden, svarede Allison. – Hun lader til at være en meget varm og intelligent kvinde.

– Det er hun, det er hun. Gariego så på sine kort og sorterede to fra. Allison bad om tre nye.

– Siden De er kommet ind i vort liv, er Jane Lee blomstret op, sagde den mexicanske adelsmand med et smil, som ikke nåede de sorte øjne. Jeg begynder næsten at få mistanke om, at hun er forelsket i Dem.

– Selv om det er smigrende at tro på Dem, må jeg protestere, sagde Allison og spekulerede på, hvordan det var lykkedes Gariego at give ham fem så dårlige kort i første kortgivning. – Mrs. Gariego er Dem meget hengiven.

– Hengiven? Gariego hævede indsatsen med to hundrede dollars. – Det kan en hund også være.

Obersten rettede kikkerten ind mod land. Vejen op til huset voksede frem som en grå snor, der bugtede sig i det tætte løvhang, da mørket blev afløst af morgengryets halvmørke. Bommen ved den første post var fjernet, og skilderhuset stod i brand. For øjnene af obersten eksploderede den anden vagtcentral i en ild- og røgsøjle.

Highgate rev lugen op til det ødelagte vagtlokale og blev blændet af en mundingsflamme. Han hørte aldrig skuddet, som dræbte ham. Den maskerede mand, der havde skudt, trådte til side for at undgå den faldende krop, sikrede sig, at hans offer ikke var i live og gik tilbage til sin kammerat.

Denne havde låst Highgates mænd inde og ventede spændt på nye ordrer.

– Så tager vi ham, sagde Highgates banemand. – Vi har kun et par minutter.

Jane Lee Gariego hadede Trotter. Hun havde væmmedes ved hans sleske opførsel, lige fra den første gang, de havde mødt hinanden, og hun kunne ikke forstå sin mands iver efter at få noget ud af den forældreløse dreng. Da Trotter havde fortalt, at hun blev nødt til at rejse alene fra San Francisco til Los Angeles, blev hun rasende og besluttede sig til at forsøge at tale sin mand til rette.

– Mr. Gariego er optaget, sagde Trotter grinende og spærrede vejen for hende. – Han vil ikke forstyrres.

– Hvor vover du at tale til mig i den tone? sagde hun.

– Jeg vover meget mere end det, svarede han roligt.

– Er du blevet vanvittig? Jeg kan til hver en tid få dig smidt ud.

– Det tror jeg ikke.

– Har du drukket?

– Nej, men jeg har set sandheden. Trotters smil blev bredere, og han overraskede hende yderligere ved at tage for sig af Juans franske cognac.

– Nu kan det være nok! udbrød hun. – Jeg vil ikke se dig mere, Trotter. Du kan betragte dig som fyret.

– Jaså. Så bliver jeg nødt til at fortælle señor Gariego noget ubehageligt.

– Jeg er fuldkommen ligeglad.

– Det er jeg ikke så sikker på. Trotter førte hånden ned til skridtet og masserede sig selv. – Jeg så det hele, fortsatte han. – De kan godt lide dem store, har jeg forstået. – Min er ikke just lille. En dag vil jeg lade den trænge ind i Deres smukke krop.

Han var modbydelig, men hun turde ikke trodse ham. Hvis Juan fik at vide, hvad der var sket på stranden, ville han lade både hende og Clay Allison slå ihjel.

– Jeg kan godt bruge nogle lommepenge, sagde Trotter iskoldt. – Nogle hundrede dollars er nok til at begynde med. Efter at have set Dem nøgen, må jeg have en kvinde. Men De melder Dem måske gratis?

– Det her er alt, hvad jeg har, sagde Jane Lee uden at se på ham.

– Halvtreds dollars? sagde Trotter hånligt. – Ja, ja, det må så være nok til at begynde med. Nu går jeg ud og finder den smukkeste hore i byen, og når jeg knalder hende, vil jeg tænke på Dem.

Den tungt lastede vogn rullede op på højsletten oven over præsidentens sommerhus, og kusken vendte trækhestene mod klippekanten. De stampede uroligt og prustede oven på den anstrengende klatretur opad.

En stor dreng ved kuskens side løb hen og så ned mod villaen.