Ole Henrik Laub

Duel i rummet

Lindhardt og Ringhof

Duel i rummet

Copyright © 1983, 2016 Ole Henrik Laub og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711700990

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Planeten

Allerede i en afstand af flere milliarder kilometer begyndte rumskibets følsomme scannere at undersøge det fremmede solsystem som var dukket op i rummets dybder og som nu tegnede sig på kontrolpultens skærm.

Samtidig tilkendegav små sik-sik-lyde og blinkende lys rundt om i skibets korridorer at skibet var ved at nærme sig solsystemet.

Jerry, piloten, hørte straks Garbovs stemme over interhøjttaleren:

– Jeg kommer.

Ligemeget hvad Garbov foretog sig var han altid parat, og lidt efter kom han styrtende ind i kontrolrummet fulgt af Albin og spurgte ivrigt:

– Er vi der? Er vi der?

De ord havde han udtalt i hundredevis af gange siden afrejsen fra Port Garbov – og lige så mange gange havde Jerry måttet formane ham om at slå koldt vand i blodet.

– Vi véd det ikke endnu, hr Garbov, lad os nu først se hvilke oplysninger vi får frem.

Garbov stønnede af utålmodighed og gned sine små tykke hænder mens hans øjne hang fastlimet til skærmen hvor oplysningerne skulle komme frem.

På en anden skærm tegnede søger-computeren en grafisk fremstilling af solsystemet med en sol og en enkelt planets omløbsbane.

– Det må være her, stønnede Garbov. Ja det skal være her. Jeg føler det.

Han kantede sig ned på det tomme sæde ved siden af Jerry og stirrede næsten bønfaldende op på skærmene og de blinkende lys.

På en måde var det osse på tide at de fandt hvad de søgte. Jerry kunne næsten få medlidenhed med den lille mand hver gang han blev skuffet. For siden afrejsen fra Port Garbov 3. marts 2110, for tre måneder og adskillige billioner kilometer siden, havde de undersøgt og besøgt en snes solsystemer og fire gange så mange planeter – uden held.

Det vil sige, officielt hed det sig at Garbov søgte efter mineral-forekomster på planeterne. Ja i begyndelsen da han hyrede Jerry som pilot snakkede han endda om en ren fornøjelsestur, ferie, måske kombineret med lidt undersøgelser. Rumskibets scannere havde da osse afsløret store forekomster af nikkel og kobber og lithium på planet cv 78, thallium på planet 56 og platin og elbium på planeten Drex. Alligevel lod det ikke til at tilfredsstille Garbov, og eftersom rejsen fortsatte ud i rummets mørke dybder og de efterlod den ene planet efter den anden bag sig, boblede den lille hidsige mand efterhånden over og kom til at røbe at hovedformålet med rejsen faktisk var at finde Burgasser!

Sagen var den at Garbov var bygmester, rum-entreprenør, og hovedrig. Og Burgasser, Garbovs store konkurrent, ja fjende – en splint i øjet på ham og årsag til ophidselse og raseri – var forsvundet.

Stukket af, udtrykte Garbov det selv. Hans spioner der altid holdt øje med Burgasser og hans virksomhed havde givet meddelelse om at Burgassers private skib var afgået fra Port Burgasser 3. februar 2109. Ombord var Burgasser og tre teknikere. Rejsen var gået ud gennem vort eget solsystem – og videre. Og da et år var forløbet uden at Burgasser var dukket op, var Garbov blevet bekymret.

Hvad var han ude på? Skjulte han sig? Eller havde han fundet noget ude i Universet – noget ufatteligt, noget ekstraordinært som skulle tvinge Garbov og hans stor-virksomhed i knæ?

Garbov havde arvet en stor formue efter sin far og havde hurtigt mangedoblet den. I en alder af tres år ejede han en virksomhed der ikke blot byggede hele byer til Jordens voksende befolkning i Asien og Afrika, men også rum-øer i Jordens umiddelbare nærhed, samt gav sig af med præfabrikerede planet-byer til kolonisterne på planeterne i galaksens nærmeste egne. Dertil drev han en vidtstrakt rute-fart og minedrift på planeterne.

Og ustandselig lå han i konkurrence med Burgasser hvis virksomhed til forveksling lignede Garbovs. De to søgte at overgå hinanden på alle måder. Havde den ene held til at udvide en rum-ø med en ekstra-landbrugs-sektion, skulle det nok vise sig at den anden hurtigt kom med et udspil der overgik den førstes. Men de var dygtige begge to, og deres vidtforgrenede virksomheder havde hele tiden nok at lave rundt om i galaksen.

Men nu var Burgasser forsvundet, og derfor befandt Garbov sig her i sit store rumskib, udstyret med den mest moderne teknik, højtaccelererende fotonraketter og Berni-9 efterbrændingsdyser, 120 billioner kilometer fra Jorden, mens han stirrede på skærmene der bragte oplysninger frem om den fremmede planet.

Han var ildrød på sine tykke kinder og helt op på skaldepanden. Hans små øjne skinnede og havde et udtryk nærmest mellem bekymring og ophidselse.

Han ligner en lille dreng der savner sin bedste legekammerat, tænkte Jerry og smilede. En legekammerat som han godt kan li at lege med – men også at gi tæv.

På en måde var sammenligningen rigtig. Det virkede som om Garbov ikke kunne undvære Burgasser og deres kappestrid – også selv om Garbov brokkede sig og kaldte ham for sin fjende. Måske kunne Burgasser heller ikke undvære Garbov når det kom til stykket.

Gavbov lænede sig frem mod kontrolpulten og stirrede på skærmen som om han ventede at selveste Burgasser ville dukke op.

– Er det den? mumlede han igen.

Dataene kom strømmende ind om planetens atmosfære, tryk, temperatur, overflade. Og de følsomme scannere afgav også melding om forekomsten eller muligheden for liv.

– Jeg tror det er her han skjuler sig, den bandit.

Garbov kradsede sig på sin tykke hage og kastede et blik til Jerry der sagde så meget som:

– Efter alle disse billioner af kilometre … skal mine anstrengelser så ikke krones med held? Skibets scannere har nu undersøgt iskolde og drønhede planeter hvor ingen mennesker kunne leve, og vi har endda foretaget landing på både planeten Brelk og planet 67, fordi scannerne markerede liv, og det første sted opnåede vi ikke andet end at slås med kolossale dynd-slanger og det andet sted med tusindvis af flamme-rotter.

Åh! Garbov sukkede.

I næste øjeblik rettede han sig og stirrede på skærmenes oplysninger.

– Jerry. Se! Der er en mulighed … jeg …

Han fuldførte ikke sætningen, men vinkede ad Albin.

Albin, Garbovs tro robot, som aldrig fjernede sig ret langt fra ham, kom hen til kontrolpulten.

Garbov pegede på skærmen.

– Skynd dig Albin. Tjek de oplysninger!

Albin blev stående vendt mod skærmen. Der var intet udtryk at spore i hans grålige menneskelignende ansigt med de hvide øjne, men det var helt sikkert at hans avancerede kropscomputer nu analyserede data og tal fra skærmen.

Garbov var bedst tilpas når Albin efter-kontrollerede en ting, vidste Jerry. På en måde stolede Garbov måske mest af alle på Albin.

– Er der noget spændende nyt på tapetet?

Der lød bløde trin over kabinegulvet.

Arp, forsyningsmester og mekaniker, kom slentrende hen til pulten med en kop kaffe i hånden. Garbov tyssede på ham.

– Ti stille mand. Albin er på arbejde.

Jerry kunne ikke lade være med at smile ad den lille mands ophidselse. Men det var naturligvis også et stort øjeblik – for hvis der kunne eksistere liv på planeten var det ensbetydende med at Burgasser kunne opholde sig der.

– Er det den, Albin? Sig det.

Garbovs stemme var en næppe hørlig hvisken. Han åndede med åben mund. Han stirrede skiftevis på skærmen og på Albin.

Også Wolf var nu kommet ind i kontrolrummet. Han var ansat som Garbovs personlige livvagt. Om bord på skibet var der dog kun en minimal chance for at snigmordere eller lejemordere og andre forbrydere skulle dukke op, så Wolf tilbragte tiden henslængt i 3D-filmrummets sofaer mens han gnaskede pølser og burgers som termokøkkenet forsynede ham med, eller også opholdt han sig i massagerummet, og enkelte gange i gym-rummet. Resten af tiden sov han.

Muligvis havde han sovet og var blevet vækket af de andres stemmer over inter-højttaleren. Han missede med øjnene, mens han kantede sin store krop hen mellem stolene.

Garbovs stemme kammede et øjeblik over af ophidselse:

– Har du noget, Albin, kan det være den?

Albin nikkede. Uden at ta sit udtryksløse blik fra skærmen sagde han med sin tørre stemme:

– Det er ikke usandsynligt at der kan være mulighed for livsophold af længere varighed. Planetens solafstand varierer mellem 215 og 230 millioner km. Omløbstid omkring solen 451 døgn. Solstørrelse 7. Planetens højeste dagstemperatur cirka 5 grader celcius. Tynd atmosfære. Tryk omkring 0,9 g. Planetens overflade dækket af klipper, sten. Landingssted godkendt som det bedste. Jeg …

I næste øjeblik flimrede skærmen. Dataene forsvandt.

– Hvad sker der?

– Ser ud som elektricitet. Vent lidt.

Jerry satte nød-scanneren til.

– Jo: Pulsar-elektricitet. Det var et afværge-skjold som pludselig blev koblet ind.

Garbov var et øjeblik som stivnet. Så klarede hans lille tykke ansigt op i et grin.

– Så er han her! råbte han. Jerry, han er her. Jeg har fundet ham!

– Hvad snakker I om? lød Wolfs stemme bag ham. Garbov vendte sig. Hans små øjne betragtede misbilligende Wolf hvis ene hånd gabede om en svulmende burger fra termokøkkenet og hvis kæber gumlende var i gang med at bearbejde en klump mad.

Garbov snerrede. – Hold hellere kæft hvis du kun kan spørge så dumt.

Så stirrede han igen henrykt på skærmen, lagde armen om Jerrys skulder.

– Det er den planet vi søger, ikke sandt? Det kan ikke være andre, vel.

Jerry havde selv efterkontrolleret dataene på skærmen, og uden Albins hjælp var han kommet til samme resultat. Desuden vidnede afværge-skjoldet jo om at en eller anden prøvede at holde fremmede borte.

Han nikkede.

– Kunne godt se ud til at vi har fundet hvad vi søger, hr Garbov. Vi kan i hvert fald lande og undersøge sagen.

Garbov gned sine tykke hænder mens hans øjne strålede.

– Vidunderligt. Vidunderligt … Det er som et eventyr. Her – 120 billioner kilometer fra Jorden. Ufatteligt. Ufatteligt. Jeg er sikker på at han –

Han gik i stå, skjulte ansigtet i hånden. Men i næste øjeblik så han sig sky omkring som om han var bange for at nogle af de tilstedeværende skulle begyndte at udfritte ham om hvem „han“ var. Men ingen var dog i tvivl om at Garbov mente Burgasser.

Han mumlede et eller andet om at alle måtte fejre begivenheden ved at ta et enkelt glas champagne – men naturligvis kun ét og hurtigt – inden landing. Så snurrede han rundt og skyndte sig til sine private gemakker.

Jerry slog sikkerheds-låsen på kontrolpulten fra for at tjekke det livsvigtige udstyr: gyro, chokpolstring, vinduesarmering, understel, styringsrelæer. Bag sig hørte han Arp spørge Albin om de skulle ta et væddemål. Arp ville sætte fire rumdollars på at der ikke fandtes uhyrer på planeten. I hvert fald ikke dynd-slanger eller flamme-rotter. Robotten rystede på hovedet og bemærkede at det var forbudt at indgå væddemål.

Advarslen

En skingrende hyletone overdøvede deres stemmer. Samtidig blinkede alarmsystemet på pulten. Jerry skød straks håndtaget til advarsels-computeren hårdt frem.

Den automatiske stemme lød:

– Fremmed objekt nærmer sig. Fremmed objekt nærmer sig.

Den store søger-skærm blussede op med lysmarkeringer af iagttagelsesområdet. Først sås kun det sorte rum og spredte hvide galakse-klatter.

Så blev en lille prik i det nederste hjørne hurtigt større.

– Hvilket objekt? Må jeg få nærmere information, bad Jerry søger-computeren.

Efter en pause svarede stemmen:

– Objekt i størrelsesordenen to gange fem meter, hastighed 5000. Automatik: ingen. Radioscannere: ingen. Bemanding: ingen.

Garbov der var kommet tilbage til kontrolrummet greb ophidset Albin i armen:

– Hvad er det for noget vrøvl den spytter ud?

Der fulgte en pause. Derpå lød stemmen igen:

– Objekt: ukendt.

Albin nikkede.

– Godkendt, sagde han bare.

– Jamen du vrøvler jo osse, indvendte Garbov.

På skærmen kunne objektet nu ses som en blålig trekantet form der styrede direkte mod rumskibet.

Jerry havde med et halvt øre lyttet til computer-stemmen. Måske var det mystiske afværge-skjold nede på planeten skyld i at computeren vrøvlede. Han ventede spændt på om der ville komme en eller anden meddelelse fra det ukendte fartøj. Men det skete ikke. Foreløbig var det også umuligt at sige om fartøjets bane blot tilsyneladende lå lige mod rumskibets eller om det pludselig ville bøje af.

Eller var det sendt op for at spionere?

Garbov der anspændt havde stirret på skærmen sagde pludselig:

– Jerry, gi det en salve.

Jerry så på Garbov:

– Varselsskud?

– Nej. Skyd det ned. Fartøjet er givetvis armeret. Det er fjendtligt.

– Vi kan ikke være sikre.

– Jeg er sikker. Det er Burgasser der har sendt det op.

Garbovs stemme steg:

– Han venter mig. Han tåler ikke at jeg kommer. Han skal vide at jeg ikke er bange. Skyd det stykke legetøj ned.

Jerry nikkede mod skærmen:

– De mener alle fem, hr Garbov?

– Fem?

Garbov stirrede på skærmen.

Skråt bag det første objekt var fire nye dukket frem.

– Hold op, stønnede Garbov, hvad er meningen?

Pludselig ændrede fartøjerne bane i en skarp, næsten vinkelret drejning. I nogle sekunder så det ud som om de fjernede sig fra rumskibet. Så ændrede de igen retning.

I samme øjeblik skød lysende strømme af ild ud fra de fem fartøjer. På skærmen så det ud som om skuddene ville ramme rumskibet, men to sekunder efter registrerede søgercomputeren at skuddene var strøget tæt forbi skibets skrog.

Computeren tikkede sine oplysninger frem: De fire nye fartøjer var af samme beskaffenhed som det første.

Garbov knugede om pilotsædets ryglæn med sine små fede hænder.

– Har jeg så ikke ret? råbte han. De fyre er fjendtlige … hvem og hvad de så er …

– Måske var det mere ment som en advarsel, bemærkede Jerry. Jeg tror deres teknik er i den grad super at de kun skyder ved siden af med vilje.

– Jeg er ligeglad. Jeg tror de har godt af at blive pulveriseret. Og det skal være nu!

Angrebet

Skuddene fra de fem fartøjer trak igen flammende spor rundt om rumskibet.

Jerrys hænder bevægede sig hen over knapperne der skulle aktivere skibets kanoner. Han var ikke helt glad ved situationen. De fem fartøjer var dukket lynhurtigt op, deres præcision var perfekt. Han var ikke i tvivl om at de kunne ha tilintetgjort skibet – hvis det havde været hensigten.

– Skyd! råbte Garbov.

Jerry trykkede på knapperne til skibets kanoner.

På begge sider af skrogets finner sad der laser-kanoner. De havde ikke været i brug endnu på turen, men Garbov havde ikke taget nogen chancer da han lod skibet bygge. I rummets dybder kunne man møde mange farer, rum-pirater for eksempel var et fænomen man måtte regne med, og alle hans last- og transportskibe var forsynet med laser-kanoner.

Skibet dirrede svagt idet rækken af laser-kanoner fra begge skibssider blev fyret af.

På skærmen sås den voldsomme udladning som to ildlinjer der for ud i det mørke rum for straks at splittes til et flot fyrværkeribål i røde og gule gnister langt ude.

– Fik vi dem? Garbov slikkede sine læber.

Skærmen var tom, ingen fremmede fartøjer, kun det sorte rum og de svagt lysende fjerne galakser og stjerner.

– Så fik vi dem, sagde Garbov. Mine kanoner rammer ikke ved siden af.

– Hvis vi ramte …

Garbov rynkede brynene.

– Hvad mener du?

– Søger-computerens oplysninger er lidt mærkelige.