Flemming Madsen

Min blå time

Erindringsbilleder

Lindhardt og Ringhof

Min blå time

Copyright © 1992, 2016 Flemming Madsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711702468

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tiden

Der er noget særligt spændende ved nytårsaften. Her bliver tiden, som vi normalt opfatter som en flydende strøm, der alene af praktiske grunde måles op i år, dage, timer, minutter, sekunder, pludselig til en fast, håndgribelig størrelse. Den bevæger sig som et kompagni, der afliver ét medlem af korpset ad gangen, men hele tiden. De skal alle være udryddet på et bestemt tidspunkt, og man kan ikke forestille sig, at tiden var i stand til at aflive 10 sekunder ad gangen, selv om den fik lyst til det.

På et bestemt tidspunkt? Hvilket? Hvornår er det nytår? Bruger vi rigtige ord om denne sag? Nytårsaften burde vel hedde gammelårsaften, der afløses af nytårsnat. Hvornår? Kl. 23 59 59? Eller et sekund senere kl. 00 00 00? Eller et sekund senere kl. 00 00 01?

Der kan anføres grundige argumenter for hvert af disse tidspunkter. Hertil kommer, at mange skifter år ved at rådføre sig med deres armbåndsur, og her er der store muligheder for variationer, således at man kan sige, at vi skifter år på mange forskellige tidspunkter. Efter TVs og Radios erobring af også dette marked sker det dog ved Rådhusurets første slag for de fleste.

Så hvirvler »i går« gennem tidens svingdør og bliver til »i dag«, fortid veksles til nutid. Tid som tilstedeværende begreb fremgår af det kompagni af verber, tid slæber med sig. Tid er noget, man kan have, få, mangler, skaffer, vinder, taber, bestiller, spilder, bruger. Alt dette er udtryk for et personligt forhold til tiden, og så kommer begrebet »tiden« eller »vor tid« frem på skærm, scene og lærred, der er noget ufatteligt stort over det i begge former, når tiden bruges som betegnelse for det hele. Mennesker og hvad de bruger sig selv og hverandre til.

Det kan bevises, at tid er et standardiseret fænomen. Et sekund er et sekund her og der, dengang, nu og i fremtiden. Men tid opfattes alligevel meget forskelligt. Jeg sætter mig hvert år Nytårsdag til rette for at se nytårskoncerten fra Wien og har en fornemmelse af, at det ikke kan være et år siden, jeg sad sådan sidst. Efter min tidsfornemmelse må de være begyndt at sende den koncert mindst to gange om året.

Det ubønhørligt absolutte ved tid, dens despotiske væren-sig-selv og dens upåvirkelighed, det at den ikke bliver våd, når det regner, eller stønner af varme i ørkenen, at den med en selvrådighed, der kan virke hoverende, er den samme før og nu og i morgen, at den ikke er bange i mørke eller glad, når solen skinner, alt det og meget meget mere …

F.eks. det at skal der fortolkes, ændres, eksperimenteres, så må andre gøre det. Hvad rager det tiden, at vi indfører sommertid og afskaffer den?

Et sekund er et sekund i en Concorde. Og på stadion til 100 meter løb. Omsætter vi tid til bevægelse, er et sekund på atletisk topplan 10 meter langt i 100 meter løb i snit. Thi et sekund er længere i de sidste meters spurt end i starten. Om 50 år er et sekund på stadion måske 20 meter langt, hvis de løber 100 meter på 5 sekunder i snit. Men så er løberne måske også blevet to og en kvart meter høje som følge af den grønne bølge, der til den tid har erobret verden, hvis denne da ikke, som det ser ud til nu, foretrækker at lade stå til og gå under.

Tiden er den samme. Også efter verdens undergang. Den er det eneste, der har garanteret overlevelseskraft. På banen som i Concorden, der flyver 2000 km i timen, dvs. pr. 3.600 sekunder, og altså »producerer« 2.000.000/3.600 meter pr. sekund, lig med 555 meter pr. sekund. Skægt tal. Man kunne sælge det til verdens bedste Carlzon i SAS. Når man skriver tallet i hånden, ser det ligefrem ud, som om det flyver.

Tiden kan trods al dens selvglæde og magt (fordi den ikke kan standses eller jages med) dog bringes til tavshed en kort stund …

… når hun og han i solskinnet slår sig ned på plænen og fodrer ænder og dermed smutter uden for det autoriserede økonomiske kredsløb, thi dette er der ingen rubrik for på skemaet …

… når de går til stranden og pjasker sig våde og unge sammen med tusinder andre …

… når de om aftenen ser hundreder af kulørte glimt og hører skud og drøn og raketternes hvin under en færd højt op og dog kun en milliontedel af en millimeter distance til Venus, der er placeret deroppe og trods vores udspioneringer og landgange i 1966, 1967, 1969, 1970 og flere gange i 1975 forsvarer en kapital af hemmeligheder.

Dog har ingen af disse imponerende bedrifter fortrængt min erindring om et kort møde med Venus – den anden Venus – i et engelsk, nu meget forældet leksikon, hvor hun blev præsenteret som en »goddess of dubious origins and useful occupations«. Den tvivlsomme oprindelse må henvises til behandling i et mytologiens akademi, mens den nyttige beskæftigelse må være hendes svagheder for livet på landet.

Eller hun er måske simpelthen den Venus, der ser på sin ven med øjne, der kan få tiden til at stå stille …

For den slags kan ske. Derfor skulle hun og han med her, hvor vi går ind i min blå time.

Enlig kvinde

Jeg véd ganske nøje, hvornår min første lykkelige barndom holdt op. Ikke på dato, men år, årstid og tidspunkt på dagen.

Det var en dag i maj 1919. Det var strålende solskin og varmt. Dejligt varmt for en forårsdag til det, vi normalt brugte tiden til. Men alt for varmt til det, vi nu skulle igennem.

Jeg var syv år. Vi boede i en lille lejlighed i H.P. Ørumsgade ved Lyngbyvej. Denne dag skulle vi flytte. En flyttevogn med åbent lad og trukket af en hest havde hentet de større og tunge ting og var kørt først. Så kom far med en tohjulet trækvogn, og vi fik resten læsset på den. Tøj, gryder, pander, meget andet, som jeg ikke husker, men jeg kan tydeligt se billedet af vognen for mig, det så meget dramatisk ud, og det var det også i min oplevelse. Et opbrud med en tilværelse, der havde været lykkelig.

Men der er især én episode fra denne dag, der gjorde den uforglemmelig for mig. På flyttevognens læs havde jeg stukket en legetøjsviolin af blik ind mellem noget tøj og regnede med, at det var i orden. Men allerede på Lyngbyvej på vej mod byen trillede den af. Far standsede og ventede, mens jeg hentede min Stradivarius og stak den ind imellem tøjbylterne, og så gik det videre, men ved indkørslen i Nørre Allé gik det galt igen. Nu greb far violinen og kylede den ind over marken på Nørre Fælled og sagde et eller andet, jeg aner ikke hvad, men forstod udmærket situationen og blev skrækslagen. Således havde jeg aldrig oplevet ham. Far var et kærligt menneske, han kunne blive ilter og hidsig, men han forløb sig aldrig mod børn.

Nu var han nervøs, han havde været i gang med flytteriet fra tidlig morgen, og det var tungt at slæbe trækvognen i varmen. Senere fik jeg at vide, hvorfor denne dag var så skæbnesvanger for os alle.

Vi skulle til Frederiksberg, til Emilievej (som nu hedder J.M. Thielesvej). Her boede mormor i en lille lejlighed i en mørk stue med to værelser og et lille kammer. Huset ligger der endnu, og det ser ganske net ud. Men for mig, der kendte de store marker ved Lyngbyvejen – og vandfaldet ved Emdrup sø, som var målet for mange aftenture – var det et slemt tilbageskridt.

Desuden var der jo derude den unge Fælledpark og så især et hus på Lyngbyvejen, hvor bedstefar og bedstemor boede. De havde deres butik i et hus med tre etager. I stuen butikken og på 1. sal deres sovekammer og den store fine stue.

Bedstefar var vældig. Kraftig og firskåren, men meget adræt, han spillede bold med os i parken og havde vældige kræfter. Det kunne man se, men naturligvis er min erindring om ham præget af, at han var en myte i familie og omgangskreds. Han havde været arbejdsmand i byggeriet. Far viste mig en dag nogle ornamenter i granit på en taggavl på et af de store huse i frihavnen og kundgjorde, at »det dér har farfar lavet«. Det har jeg så levet med siden.

Han havde brug for kræfterne i butikken, hvor han i baglokalet manøvrerede sække med sand og kartofler på plads, og passede den hånddrevne rulle med kampesten i rullens vogn. I butikken til gaden solgte farmor grøntsager, frugt, kartofler, lidt blomster og saltede islandske sild. Det var et vidunderligt sted at være barn. Også de nætter, hvor jeg blev placeret hos dem, fordi far og mor skulle på besøg. Så kom bedstefar op, lidt efter at jeg var sendt i seng, for at se til mig, og når jeg ikke sov, tog han mig op og sad med mig ved vinduet i mørke og fortalte historier. Ikke eventyr, men historier om dyr og mennesker og især heste, som han elskede. Han ejede aldrig en hest, mens jeg kendte ham, men jeg hørte meget senere, at han havde haft en lille landejendom men var gået konkurs.

Sidste gang, jeg så ham, var i 1921, jeg var ni år. Bedstemor var død kort forinden, og så var han helt hjælpeløs, denne store, stærke og smukke mand. Han kom til De gamles By i Nørre Allé, men meget snart på den lukkede afdeling. Det var dér, min far og jeg så ham. Han var stukket af kort forinden og var borte et par døgn, helt uden episoder. Han bragte kun sig selv i fare ved at overnatte formentlig i det fri. Han blev fundet et sted i nærheden af Vognmandsmarkens skole, hvor der dengang var øde marker. Han gjorde ikke modstand, da man førte ham tilbage. Men nu fik han enecelle, og celle er det rigtige ord. Rummet var stort, rent og lyst, men der var kun et vindue højt oppe og ingen møbler. Sengen var fastgjort til væggen og var eneste siddemøbel. Vi stod op, for jeg husker, at personalet fortalte far, at de ikke turde sætte løse møbler derind. Han kendte os, men der blev vist ikke tale om nogen egentlig samtale. Jeg erindrer, at han ikke huskede mit navn.

Far sagde senere, at han var ked af, at jeg var kommet med og havde fået dette sidste indtryk. Men jeg har aldrig tænkt på dette sidste møde med ham som noget uhyggeligt. Erindringen om den raske bedstefar var så stærk, at det kom til helt at dominere mine tanker om ham.

Rejsens mål den majdag i 1919 var lejligheden på Thielesvej, hvor mormor boede. Hun var et mørkt, men også et meget gribende kapitel i min families historie.

Om hendes barndom og ungdom vidste familien intet ud over, at hun formentlig 1878 kom til København fra egnen ved Løgstør. Der foreligger intet om, at hun havde nogen forbindelser i København.

Men hun blev gift med en droskekusk kort efter ankomsten til hovedstaden. Der er ingen breve, og der har ifølge min erindring ikke været situationer, hvor hun har fortalt familien om, hvorfra hun kom, eller noget som helst om hendes møde med manden. De fik seks børn, fire piger og to drenge, i løbet af lidt mindre end otte år. Faderen døde nogle måneder før den yngste, en pige blev født. De to ældste, en dreng og en pige, skulle have haft mulighed for at erindre noget om faderen, men de har i hvert fald som voksne aldrig talt om ham. At han helt er forsvundet fra deres bevidsthed kan forekomme ejendommeligt, men en del af forklaringen kan ligge i, at hans kontakt med hjemmet næppe har haft den karakter, man forbinder med et normalt familieliv. Arbejdet som droskekusk var selv for den tid meget uregelmæssigt. En anden grund til, at han blev helt glemt, har været, at mormor gjorde alt for at undgå, at der blev talt om ham.

Så total var hendes påvirkning på børnene på dette punkt, at jeg som dattersøn aldrig i min barndom og opvækst skænkede det en tanke, at der i mit »familiebillede« manglede et led. Man fik at vide, at min morfar var død ved et ulykkestilfælde. Jeg véd ikke hvor han blev begravet.

Men vi vidste, at hun efter mandens død havde haft en kort samtale med præsten, og det handlede naturligvis om hjælp, da hun stod med seks mindreårige børn og ikke modtog nogen hjælp fra det offentlige. Samtalen må have formet sig således, at hun fik indtryk af, at præsten mere interesserede sig for hendes ægteskabelige fortid end for den akutte sociale situation, hun befandt sig i. Og præsten havde mødt hendes anmodning om hjælp med en bemærkning om, at han ikke hidtil havde set meget til hende i kirken. Det var vel ikke så mærkeligt, når det drejede sig om en gravid ung mor med fem børn og en mand, der tilbragte det meste af tiden uden for hjemmet. Mormor blev forbitret og følte sig nedværdiget. Hun kom aldrig i nogen kirke siden da, heller ikke ved bryllupper, barnedåb, konfirmation eller andre anledninger, og hun gjorde det klart, at det ikke var et brud med den kristne tro, men med kirken. Det skulle vi vide, derfor fortalte hun om episoden, og så var der ikke mere at tale om. Med radioens gudstjenester fik hun et problem løst, fordi hun holdt af salmerne og brugte salmebogen, hun som ung pige havde haft med hjemmefra. Og i familiens kreds sang hun med sin spinkle, søgende stemme med os andre.

Da hun blev enke, boede hun i en lille lejlighed med to værelser på Bille Brahesvej, en sidegade til H.C. Ørstedsvej på Frederiksberg. Hun havde, allerede mens manden levede, lidt arbejde uden for hjemmet, men nu stod hun over for den opgave at skulle forsørge familien alene. Om hun har fået hjælp fra kommunen véd jeg ikke. Det er vel tænkeligt, men der er noget, jeg véd med sikkerhed: hun har ikke bedt om hjælp. Hendes værdighed forbød hende at bede om noget, og episoden med præsten gjorde hende endnu mere kompromisløs på det punkt.

Hun beklagede sig aldrig over sin skæbne, hun var heller ikke stolt over at have klaret det. Hun havde en helt igennem neutral holdning til sin egen skæbne. Vi kunne i familien vide, fra øjeblikke, hvor hun i anden anledning havde talt om steder i byen og dens mennesker, at hun i sin første tid som enke havde arbejde som rengøringskone (det var tidens betegnelse) i private hjem og ofte på skæve tidspunkter, dvs. meget tidligt eller meget sent. Men ret tidligt fik hun sit livs store chance. Hun havde søgt arbejde på Landbohøjskolen i nærheden og blev snart medlem af den faste stab i rengøringen. Her arbejdede hun i godt 36 år og følte sig godt behandlet. Hvortil kom, at hun fik mulighed for at leje sit kammer ud til en studerende fra højskolen og dermed som aldersrentenyder (ordet skal med i hele dets verbale pragt) kunne løse et økonomisk problem.

Men vi skal flytte scenen tilbage til den lille lejlighed på Bille Brahesvej med seks børn, hvoraf kun den ældste dreng gik i skole. Som nævnt blev familiens yngste først født nogle måneder efter faderens død. Den ældste dreng var otte år, den yngste en pige på godt et år. Faderens død ændrede intet ved problemet med pasning af børnene. Vi kan ikke drage slutninger af hverken positiv eller negativ art om forældrenes samliv. Mormor har konsekvent undgået at give nogen som helst anledning til spørgsmål eller samtale om problemet.

Men det rent praktiske problem, hvordan løser man det? Med fem mindreårige børn hjemme og et barn på vej. Hun har selvfølgelig fået hjælp fra andre beboere i huset. Det var i sådant arbejdermiljø en selvfølge, at man hjalp hinanden. Men den talstærke børneflok på fem og en halv stillede dog særlige krav, og her er et område, hvor der var kilder at øse af, nemlig børnene selv. Det var ganske tydeligt, at mormor indførte et system, der gav de to ældste, drengen på otte og pigen på godt og vel fem, den opgave at passe de andre. Naboerne i huset hjalp med pasning, hvis der var særlige problemer, og med maden, i den udstrækning mormor ikke selv kunne lægge det hele til rette. Hvordan hun løste problemet med den nyfødte véd jeg ikke ud over, at barnet i det væsentligste i lang tid blev passet af en familie i opgangen. Jeg er også nogenlunde sikker på, at der kom regelmæssige besøg fra det kommunale sundhedsvæsen. Men i øvrigt er dette et af de tilfælde, hvor man kan møde den form for solidaritet, der fungerede i de brede lag af befolkningen. Og i dette tilfælde føjes noget til: mormors sans for system og organisation. De to ældste fik et klart udtalt ansvar. De udøvede deres autoritet over for deres mindre søskende. Rent praktisk betød det, at børnene blev tvunget til at blive mere i sengene end andre børn i samme alder. Det autoritære middel for de to ældste til at opretholde disciplinen var truslen om at fortælle mormor, hvem der ikke havde været lydig. Der er ikke den ringeste grund til at tro, at hun har straffet børnene legemligt. Jeg har heller ikke hørt nogen af dem så meget som antyde, at hun har slået dem, men hendes vilkår var jo sådan, at hun måtte gennemføre et stramt system med disciplin. Det var børn, der ikke for deres eget vedkommende kendte noget til at være uartige, de fik stramme regler for deres liv og havde meget lidt kontakt med andre børn, før de kom i skole, og på det tidspunkt var de så isoleret i deres egen kreds, at kontakten med andre var vanskelig. Jeg har aldrig hørt min mor eller hendes søstre tale om veninder, men alle seks talte om deres mor med respekt og blev tidligt i barndommen klar over, hvor vældig hendes opgave var. De har hundreder af gange oplevet hende komme sent hjem en aften og derpå ordne sit hus, reparere tøj, gøre klar til næste morgen. Hun gjorde rent for andre og sandelig også for sig selv. Hun indpodede sine fire piger, at man skulle være »proper« med sig selv og med sine ejendele, med sit tøj og sit hus. Ordet »proper« brugte hun meget, og det står for mig som et tegn, der varsler om noget afgørende i den verden, jeg voksede op i. Jeg har aldrig kunnet frigøre mig for den følelse, at min mor forud for et besøg hos mormor, eller når denne kom på besøg hos os, var nervøs for, om alt nu også var i orden – hvad det var – og om der denne gang var noget uventet, der kunne give anledning til kritik. Jeg har oplevet min mor som kvinden, der havde passeret de 60 og en søndag sad i stuen på De gamles Bys sygeafdeling, hvor mormor, der var over 90, var placeret. Hun var nu totalt blind, men det gjorde ikke hendes autoritet over for datteren svagere, snarere tværtimod. Hun sad iført den smukke sorte kjole med en smal hvid krave, en smal guldkæde med et lille kors om halsen, hun lukkede kun halvt sine øjne, højre hånd lå ved bordpladens kant, og hun trommede ganske let med fingrene mod bordet; det var ikke en ukontrolleret nervøs bevægelse, men ganske klart et bud om, at hun var til stede, og hvor lidt variationen i håndens bevægelse end gav sig til kende, var der dog ingen tvivl om, at hånden meddelte noget, og at min mor vidste, hvad det var.

Mormor gav sine børn husly, mad, renlighed, orden, respekt for god opførsel, de fik at vide, hvordan man bliver respekteret blandt andre mennesker, hun lærte dem at tale pænt, bede deres aftenbøn og lære salmerne. De blev lydige skolebørn, ikke duksebørn i klassen, men de gjorde også her, hvad de følte var deres pligt. Og hverken pigerne eller drengene »kom galt af sted«, et udtryk, der for den tid kun kunne have én betydning. Det ville således være uretfærdigt ikke at sige, at de havde en god barndom.

Men de blev ikke lykkelige. Hvis det er rigtigt, at der er en pris for alt i denne verden, så kan det siges, at både mormor, børnene og børnebørn kom til at yde en skærv til en ublid skæbnes luner.

Nu er det så længe siden, at man kan løfte sløret for nogle af denne histories hemmeligheder uden at genere nogen. Mormor måtte styre det lille hjem med autoritet og delegere denne ud til de to ældste. Drengen på godt syv og pigen på seks. Der blev aldrig nogen krise mellem dem og de fire andre, hvilket skyldes, at de to blev opfattet som mormor selv; de to »vagthavende« gav ordrer, men de andre vidste, hvor ordren kom fra og tillige, at alle seks var under samme autoritet.

Men de seks børn fik, hvad helbred angår, meget forskellige levnedsløb. Den ældste søn var den raskeste. Han levede længst, blev godt 90 år, havde et lykkeligt familieliv med kone og to børn, som kom godt i vej. Den næstældste i flokken var en smuk og sund pige, hun blev en flot og statelig dame og var lykkeligt gift med en gørtler. De havde den store sorg at miste en datter, før denne kom i skole, men deres samliv var stærkt, og de havde også en lille kreds af venner. Hun døde ved en bilulykke, da hun en aften gik tur med manden på landevejen ved landsbyen Sæby ved Tissø. Hun blev påkørt af en bil og døde i ambulancen på vej til hospitalet.

Historien om de fire andre børn er en kæde af triste begivenheder. Den yngste søn blev syg kort efter, at han var fyldt tyve. Af de korte glimt fra samtaler, jeg som barn hørte, når mine forældre talte om problemet, og af hvad jeg som voksen har skaffet mig at vide ved at spørge, fremgår det, at han var dygtig i skolen og vellidt af alle og havde gjort en lovende begyndelse som elev på et kontor i et firma i levnedsmiddelindustrien, samt at hans sygdomsanfald kom meget pludseligt og havde karakter af voldsomme krampeanfald. Jeg forstår, at det ikke varede ret længe, før han blev indlagt på Statshospitalet i Nykøbing S. Her besøgte mormor ham også længe efter, at ethvert håb om at få ham tilbage var opgivet. Hun gennemførte disse besøg uden at lade os andre få at vide, hvor svært det var. Det var hendes skæbne, som vi ikke skulle belastes med.

En datter blev gift med smeden i Vestsjællands Sæby. Hos hende og hos min mor viste sig ret ensartede træk i et sygdomsbillede, der var præget af hyppige depressioner.

Den yngste datter var en høj, lys og glad pige. Hun var vellidt i kredsen, elskede at lytte til musik og selv at synge. Hun blev gift med en malersvend, der også var en god sanger, og de fik sig et hyggeligt hjem i rækkehusbebyggelsen Bakkehusene ved Bellahøj. Han var flittig og dygtig og tjente gode penge. Her så alt så lovende ud i nogle år. Jeg var med mine forældre ofte ude hos dem og husker, hvor let og naturligt det lød, når »familien« sang deres yndlingsrepertoire. Smeden lagde for til »Hvor fjordene blåner« – den yngste datters glansnummer var en arie fra »Regimentets Datter«, min mor elskede genren »Du spørger min dreng, hvad jeg vil med den visne viol« og døgnets blide og sentimentale viser, som hun sang hver dag ved symaskinen, når hun syede jakker til et større firma i City. Min far sang med, han havde ikke en stor, men smuk bas, og optrådte ofte med et svensk nummer, »Sof i Ro«. Disse sammenkomster med sang fandt sted på det tidspunkt, da radioen brød frem. Man begyndte med krystalapparater, og jeg har faktisk oplevet, at familien en aften, da radiotrioen spillede, lagde hovedtelefonerne i en stor krystalskål, hvorved det lykkedes under absolut tavshed at høre »Tea for Two«. Men det var nu ikke så morsomt at være ene barn ved en sådan seance.

De lykkelige tider i rækkehuset ved Bellahøj blev brat afbrudt, da den yngste datter fik samme skæbne som den yngste bror. Hun fik en serie nervesammenbrud og blev indlagt på Skt. Hans hospital i Roskilde. Her døde hun godt 40 år senere. Hun blev 86. Det var et andet sygdomsbillede end broderens. Hos hende var der tale om manio-depressive psykoser, som hos hendes to søstre, uden at det i disse to tilfælde førte til at de mistede kontakten med deres daglige omgivelser.

Naturligvis har jeg ofte tænkt på, om der var en forklaring på, at børnene fik den skæbne. Jeg har ikke kunnet undgå at få det indtryk, at det har været den strenge disciplin i barndommens første år, som giver løsningen. Men der var ingen, jeg kunne tale med om det.

Mormor var over 60 år, da den yngste datter brød sammen. Mormor brød ikke sammen. Hun blev naturligvis ulykkelig, men det var, som om hun traf den beslutning ikke at lade sig slå ud. Det var anderledes i maj 1919, da vi satte kurs mod Emilievej på Frederiksberg.

Min far, typografen, den noble og pæne mand, dygtig i faget, godt orienteret i dansk litteratur, forfatter til mange revyviser og komponist (melodien til Oskar Hansens »Når jeg ser et rødt flag smælde«), og min sødt syngende og flittige mor var kærlige mennesker. Mor havde født en pige og en dreng, før jeg ankom; de døde som spæde.

Far havde været sportsmand, danmarksmester i kapgang, og der var meget leg i ham, han var en kammerat, og mor var, før det gik den gale vej, den lyse mor. At de to første børn var døde havde været svært for hende, men det er vel ikke ubeskedent at mene, at min ankomst hjalp hende over sorgen, det gav hende i hvert fald noget at bestille, for en formodning om, at jeg havde musikalske evner, gjorde, at mor og far besluttede at spare sammen til et klaver. Det har nok spillet en rolle også, at far selv gerne ville eksperimentere med sine egne evner. Han havde øvet sig lidt hos andre med Familie Journalens mirakelnoder.

Vi fik senere et klaver, sunget ind i hjemmet af min flittige mor, men melodien var ikke helt den samme. Hverken hendes, fars eller min.

Da mormor havde fået den sindssyge søn anbragt på Statshospitalet, brød hun sammen. Nu var hun for første gang alene og så på den måde. Hun måtte melde sig syg i lange perioder på arbejdet. Både af økonomiske grunde og for at sikre hende en tålelig tilværelse måtte nogen tage sig af hende. Hun var ikke gammel nok til at komme på alderdomshjem, og der var ingen hospitalsseng til dette tilfælde. Hun kunne og måtte ikke være alene, var det budskab lægen gav familien med besked om at finde ud af, hvordan vi ville løse det. Det stærkeste led i kæden var ubetinget ældste datter og hendes smed, men tanken om at placere ham sammen med svigermor i længere tid var temmelig absurd. At sende mormor til smeden i Sæby var ligeledes utænkeligt. Derfor pegede skæbnen på os.

Mine minder fra den flyttedag, med blikviolinens flugt ind over Nørre Fælleds bølgende marker (hvor der ifølge livskraftige, men formentlig løse rygter foregik såre interessante ting om natten), med min første barndoms vidtstrakte marker ved Emdrup og Lyngbyvejens djærve folkeliv lagt bag mig i bogstaveligste forstand, handler naturligvis om overgangen til noget nyt, hvorom jeg vidste noget. Jeg kendte lejligheden og kunne ikke fatte, hvordan vi fire mennesker skulle bo der. Der var en gård, hvor børn måtte opholde sig, men jeg ville blive eneste barn i huset. Det var en smuk gårdhave med pragtfulde »glasæbler«, men jeg måtte ikke komme i nærheden af træerne. Der var Landbohøjskolens have, hvor man måtte gå pænt og stille på stierne.

Og så kunne jeg jo se på flyttelæsset, at far og mor havde brudt deres unge hjem op. Det blev en meget svær tid. Jeg skulle skifte skole, og der var i den henseende meget langt fra Vognmandsmarken til Frederiksberg. Kvarteret ved Lyngbyvej var dengang et udflytterområde i Københavns periferi med mange unge familier og mange børn. Skolen på Thorvaldsensvej havde en helt anden stemning. Den havde sit område i kvarterer med solidt etableret borgerskab i huse med store lejligheder i det gode boligbyggeri fra tiden omkring år 1900. Der var også børn fra villakvartererne, men det var ikke ret mange. Og så var der i dette klassemønster en del børn fra det miljø, jeg kom til at bo i, men vi var klart en minoritet.

Jeg følte mig som en fremmed i skolen, men dog mere hjemme her end i lejligheden på Emilievej. Atmosfæren i de små stuer var ikke uvenlig. Men jeg følte mig uden for det egentlige. Dengang var jeg ikke i stand til at forstå, hvad der lå bag. Nu véd jeg, at jeg bevidst blev søgt isoleret. Far og mor ville skåne mig for at blive delagtiggjort i deres bekymringer ved at prøve at skjule dem. Og mormor ville være venlig mod mig. Det førte desværre til en konflikt, hvis årsag jeg naturligvis dengang ikke kunne gennemskue. Jeg husker dog, at jeg dengang var meget forbavset over at se, hvor vital mormor åbenbart var, da jeg jo havde fået at vide, at hun var syg og magtesløs. Jeg har siden forstået, at hendes tilfælde var helt »efter bogen«. Hun havde i mange år sat en ære i at kunne klare sig selv og overvundet de utroligste vanskeligheder. Men så måtte hun omsider give op i en situation, der satte hende på en umenneskelig hård prøve, og modtage hjælp. Hendes magtesløshed i dette øjeblik slår over i aggression og bitterhed, som hun giver den adresse, tilfældet stiller til rådighed: mine forældre. De var endnu unge og havde livskraft og optimisme. Mor måtte ganske vist holde op med at synge, ikke på grund af et direkte forbud, men fordi det ville virke helt forkert. Men far skrev sange og viser og flere digte til mor. En flig af denne hemmelighed vil jeg godt røbe, selv om jeg ikke har min viden fra ham selv. Blandt hans efterladte papirer var et kladdehæfte med nogle digte fra denne tid. De skal ikke citeres, men jeg finder det rigtigt at nævne, at han med sine jævne ord kaldte på min mors hjælp til at komme igennem denne modgangstid. Der var ikke et ord, der direkte eller indirekte kunne tolkes som rettet mod mormor. Han ville være loyal, men det var svært. Jeg forstod allerede på den tid, at jeg blev brugt af mormor i hendes spil. Hun var altid venlig mod mig og ofte tog hun i en sag, der handlede om mig, f.eks. om lov til at komme lidt senere hjem fra et besøg, mit parti på en måde, der virkede som kritik af min mors holdning. Det var altid bagateller, men så anspændt som min mor var i denne tid, kunne det være nok.

Så vidt jeg nu erindrer, varede alt dette knapt to år. Så kunne vi tre i den lille familie prøve at bygge et hjem op igen. Mormor kunne nu klare sig selv. Hun genvandt sin autoritet over for familien. Da jeg fik eget hjem og et arbejde, der bevirkede, at jeg så min barndom og dermed hende i et roligere perspektiv, blev jeg imponeret af hendes styrke. Den blev også brugt, når der i familiens kreds forekom noget, hun ikke ville tolerere. Man måtte sige stærke og oprigtige ting, også om mennesker, hun kendte, men blev der bandet eller brugt vulgære udtryk, nedlagde hun straks protest. »Slig tale vil vi ikke høre her,« sagde hun og trommede let, men med umiskendelig uvilje med fingrene mod bordpladen. Det var som et »we are not amused«, men mormor skal ellers ikke sammenlignes med dronning Victoria.

Hun talte selv rent, klart og præcist. Og brugte aldrig vulgære talemåder. Med en undtagelse. Hun kunne blive forbitret og efter nøje omtanke tale selv stormagterne (det var her de administrerende på Landbohøjskolen) midt imod. Hun fortalte en dag om et tilfælde, hvor hun havde protesteret, og under samtalen med en af de styrende damer havde hun så »brugt fru Dahls ord«. Hvem denne fru Dahl var, og hvad det var for ord, hun brugte, var et mysterium for mig og mine forældre, og spørgsmål gav intet udbytte. Men længe efter hendes død fik vi tilfældigvis ved at møde en person, der havde kendt mormor på jobbet, at vide, at fru Dahl var en meget aktiv dame, der ikke var bange for at sige sin mening til enhver, som havde brug for at få den at vide, og i graverende tilfælde kunne hendes »ord« være: røv og gulvsand.

Jeg ville have givet en formue for at høre mormor sige noget lignende til de store herrer eller for eksempel til præsten, der i hendes tragiske øjeblik forlangte tiende af hendes sjæl …

Der var alligevel en smule retfærdighed til, inden skæbnen fik gjort sit regnskab op med dette store menneske. Jeg har mange billeder af hende. Alle sammen billeder af den alvorlige, myndige kvinde. Smuk i det strenge liv, der blev hendes hverdag.

Men det dejligste billede er fra hendes næstsidste livsafsnit. Hun boede i De gamles By i Nørre Allé. Hun befandt sig godt. Jeg medvirkede et par år nytårsaften i den afdeling, hvor hun havde sin stue, som pianist med et repertoire, som i alsidighed og – især – i udførelse aldrig har fundet efterligning. Hvad musikkulturens anseelse angår, burde episoden have bevirket, at klaveret var blevet kylet ud på fælleden som min blikviolin, sagde en af mine bedste venner til mig engang. Men hjertet var godt nok. Både det, musikken kom fra, og dem, den ramte. De var lykkelige, de 25-30 kære gamle.

Og lykkeligst af alle var mormor. For hun var forelsket. Hun var over firs og havde nu fundet en ven, en prægtig gammel sømand, som ikke ville blive chokeret ved at høre fru Dahls ord i den originale version. Han havde i sit liv både i direkte og i overført forstand passeret ækvator mange gange. Så går han i land og møder en pige, der lige har rundet de 80. Og så lærer hun ham, at der er visse ting, man ikke siger – i hvert fald ikke på den måde – i pænt selskab. Det går der nogen tid med at få ham lært. Jeg har ham mistænkt for at have gjort sig lidt tungnem. Og så lærer han hende, at det aldrig er for sent at glæde sig over livet og at man skal smile. Det varede ikke så længe, før hun forstod det.

Billedet af de to arm i arm på vej til fest i familien er det smukkeste, jeg kender.