Robert Fisker

Lille Pjok

Historien om en sommerhus-kat

Iltustreret af Oskar Knudsen

Lindhardt og Ringhof

Lille Pjok: historien om en sommerhuskat

Copyright © 1957, 2016 Robert Fisker og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711702673

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Oppe på loftet

Der var så stille oppe på loftet i den gamle lade. Korn var der ikke noget af, for det var midt i juni måned. Det korn, som skulle ligge i laden, stod endnu ude på marken i den dejlige sol.

Sol var der ikke noget af på loftet, i alt fald ikke henne i den krog, hvor den gamle kat havde lavet en rede af en sæk og nogle klude. Her var der så sort som i en kælder. Man skulle have en lygte med for at se noget, men hvem skulle vel se efter noget i en krog på loftet i laden. Nej, bonden og hans folk havde skam andet at tænke på. De havde nok at gøre i stalden og ude på marken.

Men den gamle kat havde nok at se efter i den mørke krog, for her lå den ene killing, som den havde fået lov at beholde. Tre gange havde den flyttet sin killing, før den havde fundet et sted, der var så godt som krogen på loftet.

Her havde den lille killing nu boet i over en måned sammen med sin mor. Den havde det godt og sov og drak mælk hos sin mor det meste af tiden.

Nu var den blevet så stor, at dens mor en dag tog en mus med hjem til den. Fra den dag gav den gamle kat sig til at fortælle sin killing om den store verden, som lå uden for laden.

Killingen hørte godt efter, men kunne ikke forstå ret meget af, hvad dens mor fortalte. Den forstod bedre at lege med sin mors hale eller at løbe rundt efter sin egen lille stump hale.

Når den gamle kat var borte for at drikke mælk i stalden eller for at fange mus, morede killingen sig med at lege med en af de gamle klude, eller den lagde sig til at sove.

Men så en dag, da dens mor var ude, var det, at den fik øje på noget nyt oppe på loftet.

Den havde leget med en dejlig, rød klud og ville til at tage sig en lille lur. Der var meget stille på det mørke loft, men ude fra kom der mange lyde. En hund gøede. En ko gav sig til at brøle. Nogle grise gryntede og skreg. Killingen kunne kende alle de mange lyde. Dens mor havde fortalt den om både hunden, koen og grisen. Hun havde også fortalt den om høns og ænder og om de mange fugle, men den havde aldrig set nogen af dem, så den troede, at det bare var en anden slags katte.

Mens den lå og hørte efter de mange lyde fra gården, fik den øje på en sjov, lys snor, der kom ind gennem et hul i den store luge i væggen. Den gamle kat havde fortalt, at den luge kun blev lukket op, når bonden skulle have korn ind på loftet.

Den tynde snor var hvid og hang helt stiv fra hullet i lugen og et stykke ind på loftet. Den hang ganske stille, og alligevel så det ud, som om den rørte sig.

Den lille killing fik en vældig lyst til at lege med den lyse snor, men den havde ikke været ude på loftet før. Dens mor havde sagt, at den ikke måtte gå nogen steder, når den var alene.

Den sad lidt og kikkede på den hvide snor. Det kunne nu være sjovt at komme hen og lege med den. Den kunne jo bare gå tilbage til reden og lægge sig, når den ikke ville lege mere.

Den var jo da også så stor nu, at den kunne spise mus, og dens mor havde jo sagt, at det kun var store katte, der kunne spise mus. Så kunne den vel også gå hen til den hvide snor. Hvis den gik tilbage med det samme igen, kunne det da ikke gøre noget.

Der lød en dyb summen ude på loftet, og en stor flue fløj rundt om snoren. Nu så det ud, som om fluen fløj lige gennem snoren. Nej, det var ikke til at holde ud at sidde og se pa.

Killingen satte i et hop ned pa gulvet og løb hen mod snoren.

Fluen blev ved at flyve rundt om snoren og gennem den. Nu satte den sig på gulvet lige der, hvor snoren holdt op. Killingen satte sig på halen. Nej, hvor det så sjovt ud. Fluen skinnede og var helt grøn at se på.

Killingen gik hen mod fluen. Den listede af sted, sådan som dens mor havde lært den det, og dens lille stumpe hale stak lige i vejret.

Fluen var ved at pudse sig. Den gned sig over hovedet med sine ben og strøg ned over vingerne, og hver gang den rørte sig, kom der et fint, grønt skær fra dens krop.

Killingen var kommet helt tæt hen til den. Den krøb sammen og sprang, men vips fløj fluen op og gav sig til at summe rundt om den lyse snor. Killingen slog ud efter snoren, men lige meget hvor meget den slog med sine poter, så blev snoren, hvor den var.

»Hi-hi-hi — hvad er du for en dum en!« Fluen fløj tæt hen om killingens hoved, »du kan da ikke fange solens lys!«

Den lille killing satte sig på halen og så efter den grønne flue. »Hvad er solens lys for noget?« sagde den, for den havde jo aldrig set andet end det mørke loft.

Fluen lo, så den var lige ved at flyve imod killingens snude. »Jeg har aldrig set nogen, der var så dum som du. Kender du ikke solen, den dejlige, varme sol, som holder liv i os alle sammen?«

Killingen lagde sit hoved på skrå og så efter fluen, der fløj rundt lige foran den. Den kunne nok huske, at dens mor havde fortalt den noget om solen, der skinnede uden for, men det var nu ikke så meget det, den var optaget af.

Nej, den fik mere og mere lyst til at fange den grønne flue, og lige med et slog den ud efter fluen med sin pote. Det havde fluen ikke regnet med. Den faldt ned på gulvet, og killingen satte i et højt spring hen mod den, men inden den nåede derhen, fløj fluen igen op og gav sig til at summe rundt over hovedet på killingen.

Killingen blev ivrig og slog igen ud efter fluen, som fløj hen mod den anden ende af loftet. Killingen løb efter, men det skulle den nu ikke havde gjort, for i den anden ende af loftet var der et hul i gulvet, og inden den fik set sig for, faldt den gennem hullet.

Den skal hedde Lille Pjok

Lige under hullet stod der en stige, som bonden gik op ad, når han skulle op på loftet, og da killingen faldt, ramte den et trin på stigen. Den greb fat med sine små kløer og holdt fast, alt det den kunne, og sådan hang den, da døren til laden gik op, og bonden kom ind sammen en herre og en lille pige.

»Næh,« råbte pigen, som med det samme fik øje på den lille killing, »se den lille kat der, den er ved at falde ned!«

»Ah ja,« sagde herren, »det lille pjok, den er kommet slemt op at køre!«

»Det må være den killing, vores kat fik lov at beholde,« sagde bonden. Han gik hen og tog killingen ned.

»Næh, hvor er den sød,« sagde pigen, »og hvor er den lille!«

»Ja, det er et værre lille pjok!« sagde bonden og satte killingen over i armen på pigen, »nå, men vi skulle vel se at finde den gamle lampe, som I skal have med ud i jeres sommer-hus!«

Den lille killing, som aldrig før havde set mennesker, blev først bange og gav sig til at kalde på sin mor. Pigen kunne bare høre, at den sagde »Miav«. Hun strøg den over pelsen og sagde til sin far: »Ah, far, må jeg godt få den. Den er så sød, og vi kan få det så dejligt ude i sommer-huset!«

»Ja, hvad tror du, mor vil sige?« sagde hendes far.

»Mor vil også blive glad for den.« Pigen så op på bondemanden, »må jeg godt få den?«

»Ja, det må du da, min pige,« sagde bondemanden og lo, »vi får nok snart flere!«

»Ja, ja, da,« sagde far, »hvis mor går med til det, må du gerne have den for mig. — Løb ud og se, hvad hun siger til den!«

Det lod pigen sig ikke sige to gange. Med sin killing i armen løb hun ud af laden og ud til bilen, der holdt midt i gården.

Hendes mor stod ved siden af bilen og talte med bondekonen.

»Nej, hvad er det dog, du har fået der, Jytte,« sagde hun og lo, »nej, hvor er den dog sød!«

»Ja,« sagde bondekonen, »de er søde i den alder!«

»Jeg — jeg må godt få den med ud i sommerhuset,« sagde Jytte, »hvis altså du også gerne vil have den, mor!«

Killingen var nu ikke bange mere. Den så sig forbavset om, da den kom fra mørket i laden ud i det dejlige sol-skin.

»Prøv at tage den,« sagde Jytte og rakte den op mod sin mor, »den er så blød som silke!«

Jyttes mor tog killingen i sine arme og holdt den ind til sig. Hun havde en kæde af perler om halsen, og dem gav killingen sig til at lege med.

Både bondekonen og Jytte og hendes mor lo, og da Jyttes far kom ud fra laden med den gamle lampe, som han havde købt af bondemanden, havde mor givet lov til, at Jytte fik killingen.

»Hvad skal den så hedde?« spurgte bondekonen, da Jytte sad i bilen, og hendes far havde startet og skulle til at køre.

»Det — det ved jeg ikke!« sagde Jytte, for det havde hun slet ikke tænkt på, men så kom hun i tanker om, hvad hendes far havde sagt, da han så killingen hænge på stigen.

»Jo, nu ved jeg det. Den skal hedde Lille Pjok!«

Leg og gale streger

Lille Pjok forstod ikke ret meget af det hele. For lidt siden lå den oppe på loftet i laden, og nu sad den sammen med Jytte i bagsædet i en bil, der kørte af sted bort fra den bondegård, hvor den var født.

Et par gange gav den Sig til at kalde på sin mor, men så glemte den hende for alt det nye, den så og hørte.

Jytte havde fundet en rød bold frem af sin taske, og den fik Lille Pjok at lege med, og de legede begge to så godt, at Jytte blev forbavset, da bilen holdt stille, og hendes mor og far sagde, at de var nået ud til sommerhuset.

Det var et dejligt, lille hus, der lå sammen med flere andre små huse helt ude ved en dejlig, hvid strand. Her skulle Jytte bo sammen med sin far og mor i hele sin ferie. Hendes bror Hans skulle også bo der, men han kom først, når han havde været i lejr med sin klasse.

Alt det vidste Lille Pjok ikke noget om. Jytte havde ganske vist fortalt det til den i bilen, mens de kørte, men den forstod ikke noget af det og havde også alt for meget at gøre med at lege med den røde bold.

Nu tog Jytte den under armen og bar den ind i sommerhuset, hvor hun satte den ned på gulvet. Den satte sig på halen og så sig om med store øjne, og Jytte og hendes far og mor lo ad den.

Lille Pjok gik hen under bordet, hvor den satte sig og lavede en lille sø.

»Nej, da,« sagde Jyttes mor, »sikken en lille gris. Vi må have lært den at gå ud og gøre sig ren!« Og så tog hun Lille Pjok og satte den uden for i den lille have foran huset.

Det blev ikke sidste gang, Lille Pjok blev sat ud i haven, men da den havde prøvet det nogle gange, fandt den ud af, at de sjove mennesker ville have, at den skulle gå ud i haven og gøre sig ren. Den første gang, den gjorde det af sig selv, blev den klappet og kælet for og fik en dejlig skål fløde.

Det tog ellers ikke lang tid for Lille Pjok at vænne sig til alt det nye. De første par dage kunne den nok komme til at tænke på sin mor og sætte sig til at kalde på hende, men så tog Jytte den op til sig og gav sig til at lege med den.

Når Jytte og hendes far og mor gik ned til stranden for at bade, blev Lille Pjok alene hjemme i huset, og så lagde han sig gerne til at sove i sofaen eller i en stol henne ved vinduet, hvor solen kunne skinne ind. Her var det godt at ligge og lade sig bage af solen.

En dag, han var alene hjemme og lå i stolen ved vinduet, fik han øje på en stor sommer-fugl, som fløj rundt inde i stuen. Han glemte helt, at han var søvnig. Han kunne ikke få sine øjne fra sommerfuglen, der satte sig i en sol-plet på gulvet og slog med sine røde vinger.

Det var mere end Lille Pjok kunne stå for. Han satte i et hop ned fra stolen og krøb hen mod sommerfuglen. Det var en ny og spændende leg. Han krøb på maven hen over gulvet og skulle lige til at lange poten ud efter sommerfuglen, men i det samme fløj den op og fløj lige hen mod vinduet, hvor den satte sig oppe på det blå gardin.

Lille Pjok sad lidt og så forbavset efter den. Sommerfuglen blev ved at sidde og vippe med sine store, røde vinger. Det var, som ville den sige: »Prøv at fange mig, hvis du kan!«

Lille Pjok blev ved med at se op på sommerfuglen, mens han gik hen mod vinduet. Det blå gardin hang helt ned til gulvet ved siden af stolen.

Lille Pjok satte sig foran gardinet. Han så op på sommerfuglen. Han så på gardinet, og i næste øjeblik satte han sine kløer i det og krøb op. Det var en sjov leg den, og det var let at få fat i det blå gardin med kløerne.

Den stang, gardinet hang i, gav sig lidt, men det tog Pjok sig ikke af. Om lidt ville han være oppe ved sommerfuglen.

Stangen gav sig igen, og så faldt pludselig gardin og stang og Lille Pjok ned på gulvet med et par af de blomster, der stod i vinduet.

»Miav — miav!« råbte Lille Pjok og gav sig til at rive og sparke for at slippe ud af gardinet, men jo mere han tog til at rive og sparke, jo mere blev han rullet ind i gardinet, og der lå han, da Jytte og hendes far og mor kom hjem fra stranden.

Efter den tid var Lille Pjok blevet så klog, at han holdt sig fra det blå gardin. På samme måde lærte han, at han ikke måtte sætte sine kløer i stole og strømper.

Om natten sov han i en lille dukke-vugge, som stod ved siden af Jyttes seng. Her lå han blødt og godt og kunne drømme så dejligt om mus og fugle og røde bolde.

Bien og pindsvinet

Så snart det blev morgen, og solen lyste ind gennem vinduet i Jyttes lille værelse, vågnede Pjok.

Der var så stille i sommerhuset. Både Jytte og hendes far og mor sov endnu. Inde i stuen fløj et par store fluer omkring med en summen og brummen, og uden for huset kunne han høre fuglene pippe og fløjte.

Han gik ind i stuen og gav sig til at lege med den røde bold. Lige med et lød der en meget dyb summen oppe fra vinduet.

Det var en stor bi, som var kommet ind gennem det åbne vindue og nu ikke kunne finde ud igen.

Pjok satte i et hop op i stolen ved vinduet og derfra over i karmen mellem nogle vaser med blomster i.

Den store humle-bi fløj op og ned ad glasset i vinduet, og Pjok havde mægtig lyst til at fange den, men han kunne ikke komme til for en stor vase, og mens han prøvede at slippe forbi den, fløj bien ud af det åbne vindue.

Pjok så efter den og fik så andet at tænke på.

Lige uden for vinduet stod et lille træ, og i det sad en solsort og sang.

Lille Pjok krøb hen til det åbne vindue for at kikke ud, men i det samme kom han til at skubbe til den store vase, så den faldt på gulvet med et brag, og Pjok blev så bange, at han faldt ud af vinduet og ned i græsset under vinduet.