Robert Fisker

Mikkel Ravn i den døde by

Illustreret
af Svend Otto S.

Lindhardt og Ringhof

Mikkel Ravn i den døde by

Copyright © 1966, 2016 Robert Fisker og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711703052

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Røvere på udkig

Det var en af de sidste dage i juli. Solen stod lavt ude i vest. Himlen var ren og blå. Der var ikke en sky at se, så langt ens øjne kunne nå fra den høj, hvor de to mænd sad og gjorde sig til gode med en krukke øl. Højen skød sig op lige i kanten af den store lysning, der lå som en gryde i skovene med landsbyen i midten.

Den ene af mændene sad med ølkrukken løftet mellem sine store hænder og drak. Den anden sad og gned øl af skægget, mens han så ned mod landsbyen. Der var ingen folk at se på markerne. Man skulle næsten tro, at byen var forladt, hvis ikke den røg, der steg op fra husene, fortalte noget andet. Der kom ikke røg fra alle husene. Vel kun fra en fire-fem stykker. Fra den anden side af lysningen kom en vogn ud fra skoven. Den blev trukket af et par mænd – eller var den ene af dem en kvinde? Manden på højen rejste sig for bedre at se over det lave krat, som dækkede højens top. Men næppe havde han fået rejst sig, før han igen faldt ned på knæ.

Hans kammerat tog ølkrukken fra munden og ræbede.

»Stille, Uffe, der er folk på vejen!«

Uffe lagde hånden over munden for at kvæle et nyt ræb, som var på vej. Han holdt krukken i sine arme, som havde det været et lille barn.

»Hvad er det for folk, Mads?« spurgte han. Stemmen var hæs og dyb, og ordene kom ud af hans store, grå skæg i små pust.

»Jeg kan ikke se det endnu!« Mads stak hovedet op over buskene og spejdede hen mod kanten af skoven tæt ved højen. Vejen var ikke andet end dybe hjulspor, der nogle steder var dækket af vissent græs. Den kom ud fra skoven tæt syd for højen og førte over lysningen ned mod landsbyen.

»Nu kommer de ud fra skoven!« hviskede Mads uden at tage øjnene fra vejen, »der er tre. – Den ene er en munk. De to andre er – er!« Han gik i stå og sad med stive øjne og åben mund og stirrede mod de tre ryttere, som holdt deres heste an, da de var kommet ud fra skoven.

»Hvad er der med de to andre?« Uffe lagde den lille øl-krukke fra sig i det tørre græs og kom op på knæ ved siden af Mads. Han havde næppe fået sit skæggede fjæs op over buskene, før Mads dukkede sig og trak ham med sig ned.

»De to andre er Bette Ib og Mikkel Ravn!« hviskede han med munden mod Uffes øre.

»Bette Ib og Mikkel Ravn,« gentog Uffe, »hvad mener du med det? Åh. Var det ikke dem, du drev stude med her i foråret?«

Mads nikkede, løftede hovedet og stirrede et øjeblik over buskene mod de tre ryttere på vejen. Så trak han igen hovedet til sig.

»Hvorfor er du bange for dem?« spurgte Uffe og kvalte et nyt ræb i sin store næve.

»Bange!« Mads rystede på hovedet, »ser jeg ud, som om jeg er bange? Nej, det er ikke dét! Jeg var bange, da jeg løb min vej fra dem, men jeg var ikke bange for Ib og Mikkel. Jeg var bange for pesten. Hvem er ikke det?«

»Hold din mund, mand!« Uffe greb Mads i armen og så sig om, som var han bange for, at nogen skulle have hørt noget, »tal ikke om den! Tal ikke om den!«

»Da karlen Jens døde af …! Da Jens døde her tæt nord for Skovby, havde jeg fået nok. Det var en gal mands tanke at ville drive stude til Lybæk, mens den store Mandedød lå på lur alle vegne. Men der var jo gode penge at tjene, og vi slap da også så langt som her til, før pesten …!«

»Nu holder du din kæft!« Uffe lagde sin hånd over Madsi mund, »du henter os ulykken over hovedet ved al din snak om den! For resten ser det da ikke ud til, at Ib og Mikkel er kommet noget til. De må vel være på vej hjem nu?«

Mads måtte op og kikke igen. De tre ryttere holdt stadig stille. Ib og Mikkel talte sammen. Munken sad bare og sank sammen på den lille, lodne hest. De heste var de samme, som de havde haft med sig fra Thy. Men hvor var de andre karle. Hvor var Ole og Erik? Dem havde pesten vel taget!

»De har ellers været noget længe om den rejse!« Det var Uffe, der havde stukket hovedet op til ham, »tror du, de har været helt i Lybæk med deres stude? Så har de været heldige at slippe af med dem, inden kvægpesten tog fat for alvor!«

De tre ryttere havde nu atter sat deres heste i gang og red ind over lysningen mod landsbyen.

»Ja, jeg tror, de har været i Lybæk med deres stude,« sagde Mads uden at tage øjnene fra rytterne, »og så har de gode sølvpenge med hjem!«

Uffe slap en lang fløjten ud af skægget og kløede sig i håret.

»Det er da en dejlig snak, du der kommer med, bette Mads. Det må vi have snakket med de andre om!«

»Ja, det må vi vel!« Mads stod stadig og stirrede efter Ib og Mikkel og munken, »nu søger de nok til Mogens Stigsen om husly og mad – så ved vi da, hvor vi har dem. Lad os komme hjem til de andre og høre, hvad de har fået ud af deres togter i dag. Du tager de to bylter, og jeg tager den ølkrukke og de to pølser!«

Uffe udstødte et højt brøl. »Nej, vil du bare se. Krukken er væltet. Øllet er løbet ud!« Han greb ølkrukken, rystede den og smed den fra sig med mange onde ord, mens han tog den ene af de to bylter, der lå i græsset, og hev den over skulderen. »Nu kan du tage den anden bylt, når du ikke har ølkrukken!«

Mads brummede noget, som kun han selv kunne høre, mens han hev den anden bylt på nakken og tog de to store pølser, der lå ved siden af den. Han så endnu en gang efter de tre ryttere. De var standset et stykke fra landsbyen og havde vendt deres heste. Mikkel Ravn pegede op mod højen, og Mads syntes, at Mikkel pegede lige på ham, så han fik hast med at følge efter Uffe med sit røvergods.

»Er I raske?«

»Det lød, som om der var én, der råbte derovre!«

Mikkel Ravn pegede mod en høj, som lå i kanten af skoven tæt op ad vejen.

Ib strøg sig over panden og kneb øjnene sammen mod solen. Munken havde rettet sig op og så den samme vej. Han måtte skygge med hånden over øjnene, for solen stod lavt over skovene.

»Jeg hørte ikke noget!« Munkens stemme var høj og skarp.

»Du har jo også hætten op om ørerne, bror Jakob!« sagde Mikkel, »man hører ikke så godt, når man har det!«

»Jeg er ikke sikker på, jeg hørte noget!« Ib strøg sig igen over panden og gned sine øjne, »men jeg er også lidt for træt til at tage mig af, hvad der sådan sker. Bare de nu ikke lukker deres døre for os hos Mogens Stigsen!«

»Det kunne jo være en syg, som råber på hjælp!« mente Mikkel. Han lod sine fingre glide gennem det store sorte skæg, mens han blev ved at stirre over mod højen.

»Jeg har set mange syge på min vej nede fra Rom,« udbrød bror Jakob, »men ingen af dem gav sig af med at råbe. Det var de raske, der råbte og skreg som gale, før de løb deres vej fra de syge!«

Mikkels hest var begyndt at æde af det tørre græs. Han lod blikket følge vejen lige til det sted, hvor den forsvandt ind i skovens mørke. Den var tør og hård som sten med mange revner. Der var revner overalt i marken. Jorden havde ikke fået regn siden den smule, der faldt i det tidlige forår, da de var på vej mod syd med deres stude. Nu havde pesten også kastet sig over kvæget. Godt, at de var sluppet til Lybæk med dyrene, inden det skete. Det var næsten også det eneste gode, han kunne mindes, siden den store Mandedød var brudt løs i landet. En rædsel og en gru havde det været både hjemme i Thy og på rejsen mod syd.

Nu lå der måske én og blev kvalt i sit blod eller pint med sine bylder henne ved skoven. Ingen af dem var glade for at ride tilbage for at se efter. Hvad kunne de også gøre, hvis der virkelig lå en ulykkelig derhenne og kæmpede med den hæslige syge? Tog de ham med til landsbyen, ville alle lukke deres døre for dem, og de havde brug for at komme i hus og hvile ud efter de sidste dages rejse i hede og støv og de sidste par nætter uden tag over hovedet.

Både Ib og munken var redet videre hen mod landsbyen. Ib vendte sig i sadlen og råbte til Mikkel, at han skulle komme, og Mikkel red efter dem med hænderne støttet mod hestens sorte manke.

Det slog ham, at Ib så træt og syg ud. Han sad og sank sammen på sin hest med hovedet nede mellem de brede skuldre. Han havde også klaget over en svær pine i hovedet under turen i dag, men det kunne jo være den stærke varme. Der havde været sol og tør hede i mange uger. Sådan havde vejret været i al den tid, han selv havde ligget syg med sine bylder.

De gode munke i det lille kloster i Holsten havde taget imod ham og Ib, selv om det var klart at se, at pesten havde fået tag i ham. Selv kunne han ikke huske meget fra den tid, da den onde syge rasede i hans krop.

Ib havde fortalt ham, at tre munke var døde af pesten, mens de tog sig af de syge, som søgte hjælp hos dem. Nogen tid efter var bror Jakob kommet og havde passet og plejet ham og hans bylder, men først hen i juni måned var han blevet så rask, at de kunne rejse videre mod nord. Bror Jakob havde været på en rejse til Rom og var nu på vej hjem til sit kloster i Øm. Han havde slået følge med Ib og Mikkel og havde fået den hest, der var blevet uden rytter, da Ole, deres sidste karl, døde.

Ole fik lungepest en uges tid efter, at de havde forladt Lybæk. Han begyndte at spytte blod om morgenen, og før aften samme dag begravede de ham i sandet ved bredden af en sø. Det var det eneste sted, hvor de kunne grave med deres hænder.

Mikkel havde gjort mange rejser med herremanden Store Ibs stude til Lybæk, siden han for godt ti år siden kom fra Skanør til Thy sammen med Bette Ib. Han havde selv været fører af et par drifter stude, men ellers havde han rejst sammen med Ib.

Det var, som de to altid havde kendt hinanden. De var blevet som brødre. Derfor var det også så tungt at se, hvor hårdt ulykken havde ramt Ib. Hans kone og hans to børn var mellem de første, der blev ofre for Mandedøden. Kort tid efter tog den onde syge hans søster og bror. En hård og ond vinter havde det været. Næsten det halve af landsbyens folk lå på kirkegården, da vinteren var til ende.

Ib var blevet en anden efter det. Hård og tavs. Ikke til at kende igen. Han kunne gå hele dage uden at tale med nogen. Ofte sad han i mange timer på kirkegården ved sin kones og sine børns grave.

Da Store Ib havde talt om at få en drift stude til Lybæk, havde de fleste rystet på hovedet. Den mand måtte være gal! Alle havde hørt, at Mandedøden rasede i hele landet – ja, i hele verden!

Men Bette Ib havde ikke rystet på hovedet.

»De syge dør!« sagde han, »de raske lever. Men hvis de ikke får mad, dør de også! Vi to kan vel skaffe Store Ib de stude til Lybæk, Mikkel?«

Gode ord og bedre betaling havde skaffet dem de karle, de skulle bruge, og så var de draget af, endnu før den sidste frost var gået af jorden.

Ib og bror Jakob var standset ved broen over bækken, som mod vest var landsbyens grænse ud mod markerne. Der var næppe så meget vand i den, at en ørred kunne svømme der. Det så sært ud med en bro over den smule vand, tænkte Mikkel, da han red hen til de to andre.

Tavse sad de på deres magre heste og stirrede over mod landsbyens lave huse på den anden side af bækken.

Kirkens grå stenmur lyste i den lave sol. Klokken hang i sin klokkestabel for gavlen. Diget omkring kirkegården var skredet sammen et sted. Et par af de store sten lå på vejen, men ingen- havde haft tanke for at flytte dem.

Landsbyens gade lå øde hen. Nogle høns og ænder gik rundt ved dammen foran smedens hus. Et par duer skød op fra kirkens stråtag og fløj ind over byen, hvor de forsvandt bag en stor gård, fra hvis tag en stribe af hvid røg steg lige op i den hede luft. Også fra smedens hus og fra tre andre steder røg det fra taget, men ingen steder var der mennesker at se.

»Hvor der er røg, er der liv!« bmmmede Ib, »der kommer røg fra Mogens Stigsens gård, så må der også være folk der!«

Han red over broen, og Mikkel og Jakob red efter ham.

I det samme dukkede en vogn læsset med grene op i den anden ende af landsbyens gade. Den høje knirken og piben fra vognens store hjul hørtes langt i den stille luft. Døren til smedens hus gled op, og en mand kom ud. Døren var så lav, at han måtte bukke sig for at komme ud. Han stod stille med et ryk og stirrede på de tre ryttere. Et øjeblik gjorde han mine til at ville gå ind i huset igen, men et råb fra Ib standsede ham.

»Lars Smed! Kan du ikke kende os? Bette Ib og Mikkel Ravn! Er der folk at træffe hos Mogens Stigsen?«

Smeden slap døren og gik nogle skridt hen mod de tre fremmede.

»Åh jo, nu kan jeg se det!« Hans stemme var dyb og hæs. Hans magre, skæggede ansigt viste ikke nogen glæde ved gensynet, »er I raske?«

Mikkel lod blikket glide hen over dammen. Der var kun en lille pyt vand tilbage i midten, ellers så man bare den tørre bund med et mylder af revner på kryds og tværs.

»Vi er raske, Lars, men vi er trætte efter en lang dags rejse!«

Vognen med brændet var standset. Det var let at se, at synet af de tre ryttere havde gjort de to mænd og kvinden bange. De lod vognen stå og gik nogle skridt tilbage fra den. Hist og her kom nogle mænd, kvinder og et par børn til syne mellem huse og gærder, men ingen kom de fremmede i møde, da de red ned gennem landsbygaden til Mogens Stigsens gård.

»Guds fred!« hilste Ib.

Mogens Stigsen stod ved gavlen af sit udhus. Et stykke bag ham stod et par mænd og en gammel kvinde, som holdt sig støttet til en stok. Mikkel så på Mogens Stigsens hvide hår.

»Tak for det, Ib!« svarede Mogens, »vi har ellers ikke haft andet end Guds vrede, siden du var her sidst. Selv vor præst har den onde syge taget. Du og Mikkel er i live endnu, ser jeg, men I har jo også en Guds mand med jer!«

»Guds vrede er retfærdig. Han ser, hvad vi ikke kan se. Hans straf rammer alle syndere, både store og små!« Bror Jakobs stemme var skarp, men rolig. Alles øjne var rettet mod hans magre ansigt, »vi skal ikke gå i rette med Gud, men vi skal bekende vore synder og bede om nåde!«

»Amen!« lød det fra Mogens Stigsen og flere andre. Et par af dem stod med hænderne foldet og så ned i jorden.

»Kan du give os husly til i morgen, Mogens?« spurgte Ib, »vi har redet langt i dag, og vi har en lang rejse for os i morgen!«

»Hvis I vil tage til takke med, hvad jeg kan byde jer, kan jeg huse jer,« svarede Mogens Stigsen, »men vi har ikke meget at bide i!«

»Vi har selv mad og drikke,« sagde Ib, idet han slog med hånden på en bylt, der lå foran ham på tværs over sadlen. »Vi beder dig kun om tag over hovedet for en nat eller to!« Endnu mens han talte, lod han sig glide af hesten, men idet han satte foden til jorden, gav han et svagt skrig fra sig. Havde Mogens Stigsen ikke grebet ham i armen, ville han være faldet om.

Bror Jakob steg af hesten i samme nu og lagde sig på knæ foran Ib. Han greb om Ibs fod, og Ib råbte højt af smerte.

Også Mikkel var kommet af hesten.

»Hvad er der sket?« spurgte han og bøjede sig over munken.

»Han må have trådt galt med foden!« svarede bror Jakob, »du må ikke støtte på foden lige nu, Ib. Lad os få dig ind, så du kan sætte dig ned!«

Støttet af Mogens Stigsen og munken hoppede Ib på ét ben ind gennem det lave dørhul. Mikkel tog bylterne af hestene, og et par af mændene trak dyrene om bag huset, hvor de tog sadler og hoved-tøj af dem og lagde det hele ind i stalden.