Arvingen fra Pompeji

Roman fra det gamle rom

Robert Fisker

Lindhardt og Ringhof

Arvingen fra Pompeji

Copyright © 1954, 2017 Robert Fisker og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711703274

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Luften i gladiatorkasernens gård dirrede af varme i den blændende augustsol. De muskelsvulmende mænd, der kæmpede med træstave på den solstegte gårdsplads, glinsede af sved på deres halvnøgne kroppe, selv fægtemesteren, der dog for det meste sørgede for at holde sig i skyggen under svalegangen, havde til stadighed sin svedeklud i brug, medens han råbte sine anvisninger rigt spækket med skældsord og forbandelser ud til de kæmpende gladiatorer.

De to halvvoksne drenge, som stod oppe på svalegangen, der omgav den firkantede gårdsplads, hang over rækværket og fulgte gladiatorernes træningskampe med stive øjne og spændte miner. Også de svedte, men det skyldtes ligeså meget spændingen som heden.

»Marius Rufus er en hård hund!« udbrød den ene af dem. Han var klædt i en rød tunika og var i modsætning til sin kammerat høj og slank og havde skarpe, lidt forfinede ansigtstræk.

»Ja, hård, men dygtig!« Den anden strøg sveden af panden og tørrede hånden af i sin smudsiggule tunika uden at tage blikket fra de fem par gladiatorer i gården. »Marius Rufus har den fineste gladiatorbande i Pompeji — ja, i hele Kampanien!«

Drengen i den røde tunika nikkede. Han var ikke i tvivl om, at Marius Rufus’ gladiatorbande var den fineste i mange miles omkreds, når Marcus påstod det. Hvem skulle vel være bedre i stand til at dømme i den sag end Marcus, hvis far var forstander for gladiatorkasernen i Pompeji.

»Se ham derovre — ham den høje med det blå lændeklæde!« Marcus bøjede sig ivrigt ud over rækværket og pegede ned mod en af gladiatorerne, »det er Valerius — du ved ham med de 35 sejre, han er så stærk som en okse og en mægtig flink fyr, kan du tro. Han kunne, hvad dag det skulle være, få træsværdet og blive fri for at kæmpe i arenaen, men han vil ikke holde op, før han når de 100 sejre, siger han.«

»Var det ham, der gjorde det af med tre modstandere ved festen for kejser Titus?« spurgte drengen i den røde tunika.

»Tre!« vrængede Marcus,« du husker skidt, Antonius, — fem måtte slæbes ud i ligkammeret, efter at Valerius havde haft dem under behandling, — fem!« Marcus spilede alle fem fingre på højre hånd ud.

Nu indstillede gladiatorerne kampen og søgte over i skyggen under svalegangen for at få et velfortjent hvil og læske deres ganer med sur landvin.

»Er det nu forbi for i dag?« spurgte Antonius lidt skuffet.

»Nej — om lidt skal rekrutterne i kamp,« svarede Marcus, »men det er der ikke noget spændende ved. De har ikke — —!« Marcus holdt brat inde og knugede hænderne om rækværket. Antonius gjorde det samme. Hele huset gennemrystedes. Trægulvet gyngede under dem. Et par tagsten brasede ned i gården. Der lød nogle skingre kvindeskrig i nærheden, og trods den skyklare himmel buldrede en hul torden hen over det solstegte Pompeji.

»Jeg må hjem!« gispede Antonius, »min mor er altid så angst under jordskælv!«

»Åh, bliv bare, det holder jo snart op!« mente Marcus. Antonius var tilbøjelig til at ville blive, men da rystelserne blev ved, besluttede han sig alligevel til at løbe hjem.

Han tog trappen ned fra svalegangen i lange spring og stormede ud gennem kasernens vagtstue.

Vagten råbte efter ham. »Hov, stop lidt, — bliv hellere her. Du kunne blive ramt i hovedet af en tagsten!« Men da var Antonius allerede i fuldt løb ned ad smøgen bag det lille teater og ud på Stabiagaden.

Det kraftige jordskælv havde delvis lammet færdslen i den ellers så livligt trafikerede gade, der var en af hovedfærdselsårerne. Folk søgte ind i ly, hvor de ikke risikerede at blive ramt af nedstyrtende sten fra tagene. Enkelte stod midt på gaden og stirrede forvirrede op mod den klare himmel.

En gammel kvinde råbte skingert: »Det er giganterne i bjerget, der rører på sig!« En flok unge mænd, der var på vej til palæstraens sportskampe, lo hende ud og slentrede sorgløst videre.

Rystelserne varede ved, endnu da Antonius nåede sit hjem, købmanden Felix Antonius Balbus’ hus i Stabiagaden.

Gamle Lespos tog imod ham i portnerrummet. »Det var godt, du kom. Din mor har været svært ængstelig for dig, min dreng!«

»Hvor er hun?« spurgte Antonius stakåndet.

»Jeg tror, hun og Petronius Balbus er i peristylen!«a)

»Petronius — min farbror?« Antonius stirrede forbavset på den gamle slave.

»Ja,« Lespos nikkede, »han kom, kort før rystelserne begyndte!«

Petronius Balbus bestyrede sin broders store varemagasiner i Rom og havde opsigt med rederiet i Ostia. Selv foretrak Felix Balbus at forblive i Pompeji, hvor han i sin tid havde grundlagt den forretning, der nu var vokset til et blomstrende handelsforetagende, som havde forbindelser og filialer i næsten alle egne af det udstrakte, romerske rige. — Hvad var mon grunden til Petronius’ pludselige ankomst. Antonius havde intet hørt om, at han skulle komme.

Julia Balbus sad på en af peristylens marmorbænke sammen med sin svoger. Hun var bleg og opskræmt og sprang op med et lettet udtryk i sit smukke ansigt, da Antonius trådte ud i søjlegården.

»Åh, det var godt, du kom, min søn. Jeg var så bange, at der skulle tilstøde dig noget. Dette frygtelige jordskælv — —!«

»Goddag, Antonius!« Petronius Balbus rejste sig høj og mager fra bænken og kom Antonius i møde. Der var visse fælles træk at spore hos den midaldrende, næsten skaldede mand og den femtenårige dreng. »Det var godt, du kom. Din mor har været meget urolig for dig. Du er vokset godt, siden jeg så dig sidst, da din far rejste, — men det er jo også snart et år siden nu — ja, det er vel over et år siden — er det ikke Julia?«

Han havde lagt hænderne på Antonius’ skuldre og betragtede drengen med sine kølige, grå øjne.

»Det er netop et år og fem dage siden!« svarede Antonius.

»Nå, det har du fint rede på!« Petronius smilede barskt, men var i næste øjeblik atter alvorlig. Han vendte sig mod Julia Balbus. »Skal jeg fortælle ham det — eller vil du?«

Antonius’ mor satte sig langsomt på marmorbænken og stirrede frem for sig. »Du må hellere, kære Petronius, jeg tror ikke, jeg kan lige nu!«

»Fortælle hvad?« Antonius så forundret fra den ene til den anden, »er der sket noget, — er — er det noget med far?«

Petronius førte ham hen til bænken og tvang ham lempeligt ned mellem sig og hans mor. »Ja, Antonius, det er, guderne bedre det, om din far. — Jeg har for nogle dage siden gennem en skipper fået bud fra Britannien med nyt — sørgeligt nyt — din far er død!«

Antonius stivnede, stirrede stift frem for sig og blev ligbleg. Han bevægede læberne, som ville han sige noget, men ikke en lyd undslap ham. Hans mor lagde armen om hans skuldre og trykkede ham ind til sig.

Petronius strøg sig over sit furede ansigt med hånden og heftede blikket på springvandet i peristylens bassin. »Jeg har gjort mange rejser i mit liv, men denne er den tungeste, jeg mindes. Britannien er et barskt land med vilde folkeslag og kolde tåger. Det ligger langt derude, hvor verden hører op, og underverdenen begynder. Jeg har selv engang i min ungdom været der. Da Felix talte om, at han ville rejse, søgte jeg at få ham til at sende mig derop i stedet, men det ville han ikke høre tale om. Han måtte nødvendigvis selv knytte de nødvendige forbindelser i Londonium. I det år, der er gået, har jeg mangen gang haft svære anelser. Jeg har spurgt efter nyt, så snart der kom folk til Ostia eller Rom, folk som havde været på de kanter, men hver gang løb jeg mod en mur af ukendskab til Felix’ skæbne. Så for en uge siden skete det, jeg i snart et halvt år har frygtet. Der kom bud fra kontoret i Ostia, og med budet var en af de folk, som havde tjent på skibet »Nymfen«, med hvilket Felix var sejlet til Britannien. Skibet var forlist i en storm under Britanniens kyst. Budbringeren havde med nød og næppe reddet livet, og det var lykkedes ham at slippe til Londonium. Der blev sat en eftersøgning i gang, men man fandt kun nogle få vragrester på kysten — ellers intet. — Felix nåede ikke til Britannien!«

Antonius havde ikke rørt sig. Han havde stadig blikket stift heftet på søjlegårdens marmorfliser. Hans moder sad med halvt lukkede øjne. Det trak svagt om hendes læber, men ikke en lyd undslap dem. De mange måneders uvished og venten havde pint hende. Mange vågne nætter havde hun haft. Time efter time havde hun ligget og stirret ind i mørket uden at kunne sove for sine tunge, angstfyldte tanker. For hver dag, der gik, uden noget livstegn fra Felix var hun blevet mere sikker på, at der var hændet ham noget alvorligt. Han plejede ellers altid at være flink til at sende bud og brev hjem, når han var på rejser. — Og nu — nu da hun vidste fuld besked — nu, da hun kendte den frygtelige sandhed — nu havde hun svært ved at fatte, at Felix havde sat livet til fjernt mod nord i et koldt, tåget hav.

Petronius rejste sig og bøjede sig ned over de to, moderen og hendes søn. »Du, Julia, har mistet en god og kærlig husbond. Du, Antonius, har mistet din far, og jeg har mistet en elsket broder. — Vi er tre om at bære sorgen, lad os bære den i fællesskab!«

Antonius følte, hvordan det sved og brændte i øjnene. Tårerne pressede på, og gråden sad i struben. Han knyttede hænderne for at holde den tilbage. Atter og atter hørte han Petronius’ dybe stemme. »Du, Antonius, har mistet din far!« — Det lød så afsindig utroligt. Hans far — hans høje, smukke far levede ikke mere. Han huskede tydeligt den dag, da han tog afsked med ham ved Herculanumporten. »Vi ses igen, Antonius,« havde han sagt, »brug tiden vel imens!«

Petronius satte sig ned ved siden af Julia og tog hendes hånd i sin. »I morgen bliver jeg nødt til at rejse til Rom, Julia!«

»Åh, nej, Petronius!« Julia så bedende op på ham, »kan du ikke blive her nogle dage, indtil Antonius og jeg er kommet over det værste. — Det er så svært at være alene nu. — Kan du ikke vente et par dage med at rejse?«

»Da jeg fik budet fra Ostia, Julia, brød jeg straks op og rejste herned på trods af, at vigtige forretninger stod for døren. Jeg ville ikke, at I måske skulle få nyheden ad andre veje. — Jeg må af sted til Rom i morgen allerede. Vi venter kornskibe fra Ægypten med last til statens magasiner. — Jeg må hjem og give Saburra besked om skibenes videre befragtning til den sidste sejlads i år. — Det vil ikke tage mere end nogle få dage, så rejser jeg herned igen!«

Antonius hørte ikke efter mere, opfangede kun i brudstykker, at moderen og onkelen talte om en brevrulle, som hans far havde overladt Petronius, inden han tog ud på den rejse, der skulle blive hans sidste. — Hvad vedrørte den brevrulle ham, hvad kom det hele ham ved! — Det var, som om alt havde tabt sin mening nu. Hvad nyttede det, at han læste med den græske huslærer, når ikke hans far kunne komme hjem og høre, hvor dygtig han var blevet i regning og matematik, hvor velbevandret han var i Vergils og Ovids skrifter, og hvor fortrolig han var med Plinius’ naturhistorie. Hvad nyttede det, at han næsten hver dag dyrkede sport i palæstraenb) og svømmede i det store bassin, når han ikke mere havde en far, han kunne vise sine færdigheder. — Nej, der var ingen mening i noget mere! — Når han lukkede øjnene, kunne han se sin fader for sig, som han havde stået derude ved Herculanumporten i den skinnende hvide toga med den blå rejsekappe slængt over skulderen. Det var, som kunne han endnu mærke faderens stærke, solbrune hånd på sin skulder og høre hans lidt hæse stemme sige: »Vi ses igen, Antonius!«

»Felix må have haft sine anelser!« Petronius strøg sig over issen, »han gav mig brevrullen, den sidste gang vi talte sammen i Rom. Jeg lukkede den op, da jeg havde fået det skæbnetunge budskab. Vi kan tales ved om dens indhold, når jeg vender tilbage, Julia. — Felix har som sædvanlig været forudseende. — Han havde denne sælsomme evne til at kunne ane sig til, hvad fremtiden skjuler — ganske som hans far havde det før ham. — Vi må holde sammen nu, Julia. Du, din dreng og jeg må føre det værk videre, som Felix så dygtigt har bygget op. — Jeg tror, det er den smukkeste måde, hvorpå vi kan ære hans minde, og jeg tror, at han selv ville sige det så nogenlunde sådan: — brug mine skibe, arbejd videre — sælg mine varer — opdrag min søn til at blive en hæderlig og arbejdsom borger!«

Julia nikkede og strøg Antonius over håret. Vandet rislede fra springvandets broncedelfin og plaskede ned i bassinet, hvis urolige vandflade kastede flimrende solreflekser op ad peristylens søjler og hen over rosenbedene langs bassinets kant. Gadens støj nåede som en fjern mumlen ind i stilheden omkring de tre mennesker på marmorbænken i den smukke søjlegård.

Antonius’ mor rettede sig op. Der kom et beslutsomt drag over hendes smukke ansigt. »Jeg tror, du har ret, Petronius. Vi vil ikke klynke og jamre. Det passer sig for slaver, men ikke for romere. Vi vil bære vor sorg, sådan som Felix ville have gjort det. Gudernes vilje kan ingen kæmpe imod. Jeg vil sørge for, at der bliver rettet et sømmeligt mindemåltid an, og så vil vi lægge roser på husalteret. Felix elskede de røde roser i peristylen!«

Hun rejste sig fra bænken. Den hvide stola hang i rige folder ned om hendes høje, ranke skikkelse. Hun klappede i hænderne. En ung slavinde dukkede frem fra en af dørene i væggen bag søjlerne.

»Flora — send bud efter Cynthia og bring mig en kniv!«

Straks efter kom en ældre kvinde ind. Julia gav hende besked om alt vedrørende måltidet og tog imod kniven, som Flora kom med.

Petronius og Antonius havde også rejst sig fra bænken. Den midaldrende købmand stod med armen om drengens skuldre. De så tavse til, medens Julia skar en buket roser, og fulgte tavse efter hende, da hun gik ud i det skyggefulde atriumc) for at lægge roserne på det gamle husalter.

»Må guderne bevare og beskytte dig gennem underverdenens trængsler!« mumlede Petronius, mens hans øjne fulgte røgen fra alterets røgelsesskål.

Antonius stod med sammenbidte læber og fugtige øjne. Han havde en underlig svimlende følelse af, at hans fader var til stede i atriet netop nu. Han ventede halvt om halvt at se ham komme til syne i døråbningen ud til vestibulen. Den dunkle belysning fra atriets tagåbning, duften af røgelsen, moderens sagte bøn til husets guder, det hele smeltede sammen i en stærk og gribende stemning. I dette øjeblik skete der noget i drengens letbevægelige sind. — En tanke blev til og voksede med brusende hast. — Hans far var ikke død — ingen havde jo fundet hans lig. — Han levede stadig — var blot forsvundet for en tid. — En dag ville han vende tilbage til Pompeji — til huset i Stabiagaden. Han ville stå derovre i vestibulens dør og række sine stærke arme ud til hilsen og favntag!

Tanken tændte nyt lys i Antonius’ mørke øjne, da han noget senere lå til bords i triclinietd) og sammen med moderen og onkelen spiste mindemåltid for sin fader, medens rygtet om Felix Balbus’ død gennem slavernes travle sladren sivede ud i det solbeskinnede Pompeji, hvor livet myldrede videre, efter at forskrækkelsen over jordskælvet havde sat sig. Nu havde man nyt stof til snakken i vinstuerne og ved brøndene, mellem de handlende i forums søjlehaller eller over butikkernes diske. — Den rige storkøbmand, Felix Balbus, var død! Ville familien mon give gladiatorspil og dyrekampe i amfiteatret til hans ære og minde, som skik var, og som det sømmede sig for en mand af hans ry og velstand?

Andet kapitel

Hvad der skete i de nærmest påfølgende dage stod i dødsbudskabets tegn. Den stille travlhed i huset. Ofringerne til Mercur, købmændenes guddom. Venners og bekendtes visitter for at give deres deltagelse til kende. Antonius følte sig som en fremmed i sit eget hjem. Det var, som alt og alle var forandret, fra det øjeblik han havde modtaget budskabet om faderens død. Ting, han ikke tidligere havde heftet sig særligt ved, blev nu pludselig så mærkeligt levende og nærværende.

Faderens bibliotek med de mange bogreoler. Skabet med familiemaskerne støbt i gips over forlængst afdøde familiefædres ansigter. Vægmalerierne, som hans far havde sat så stor pris på. Hver krog i huset rummede et eller andet minde om faderen.

I tre dage holdt han sig hjemme. Vandrede rastløs rundt i huset eller lå blot på sin seng og stirrede op i loftet. Nogle gange prøvede han på at læse, men han kunne ikke samle tankerne om bogrullernes indhold. Så snart han havde læst nogle få linier, var tankerne atter ved minderne om hans far. Den fjerde dag, efter at Petronius var rejst tilbage til Rom, kom Marcus og spurgte efter ham. Han ville egentlig helst blive hjemme, brød sig ikke om selskab ikke engang Marcus’, men hans moder fik ham overtalt til at følge med vennen hen på palæstraen.

Det kneb at få begyndt, men da han først havde fået lagt klæderne og kom i gang med idrætsøvelserne, blev han grebet af glæden ved frit og uhemmet at kunne bruge sine kræfter og smidige lemmer, og da han efter øvelserne sammen med Marcus tog sig en svømmetur i bassinet, var det, som havde han skyllet tungsindet af sig. Tilbage var kun en stilfærdig vemod.

Det var tidligt på formiddagen. Palæstraen var myldrende fuld af mennesker.

Antonius og Marcus satte sig på kanten af bassinet og pustede ud efter at have svømmet om kap.

»I dag har vi ingen jordrystelser haft!« udbrød Marcus, »så er det nok forbi for denne gang!«

Antonius ligesom vågnede op igen efter en tung søvn. Han mindedes pludselig det heftige jordskælv, da han og Marcus havde stået på svalegangen i gladiatorkasernen.

»Har det været slemt?« spurgte han ligesom undskyldende.

»Slemt!« Marcus så forbavset på ham, tog sig så i det og pjaskede afledende med fødderne i vandet, »åh, nej, ikke så slemt, som da det begyndte. En af søjlerne på forum er væltet, netop som håndværkerne havde fået den rejst. En af slaverne blev knust under den, men ellers er der ikke sket nogen ulykke, selv om hundene har hylet og tudet i de sidste par dage. Det er jo ikke noget godt varsel. — Hør for resten, det er sandt. Da jeg i morges gik hen for at hente dig, slog det mig, at der var så sært stille. Det varede noget, inden det gik op for mig, hvad der var i vejen, indtil jeg kom forbi fuglehandlerens bod, så blev jeg klar over det. Fuglene sang ikke. Der plejer at være en syngen og kvidren fra burene, men nu til morgen sad alle fuglene tavse og trykkede sig op ad hinanden eller baskede forvirrede rundt i burene!«

»Det var da underligt. Nu du siger det, kommer jeg i tanker om, at jeg har hørt hundene hyle i de sidste nætter!« udbrød Antonius.

Netop da begyndte grunden under dem pludselig at dirre og skælve. Larmen i palæstraen hørte op som ved et trylleslag. Alle stirrede forskrækkede på hinanden. De to venner sprang sammen med flere andre hen og fik fat i deres klæder. Rystelserne tog til i voldsomhed for så pludselig at høre op igen, netop som Antonius og Marcus var kommet i klæderne.

»Så var det altså ikke forbi endnu!« gispede Marcus, »dyrene har kunnet mærke det. Det var nok derfor, fuglene tav, og hundene hylede!«

Forskrækkelsen satte sig hurtigt, og snart efter gik livet sin vante gang i palæstraen. En flok drenge morede sig med at springe buk over hinanden. Nogle unge mænd kastede discos og stødte kugler, andre løftede håndvægte, og atter andre øvede sig i spydkast. Solen skinnede på de nøgne kroppe. Inde i skyggen i den overdækkede søjlegang drøftede man de sidste dages begivenheder, mens man betragtede sportsøvelserne ude på den solbeskinnede plads eller fulgte de badendes skrigen og plasken i bassinets solglitrende vand.

»Hør, skal vi ikke smide tøjet igen og tage os en svømmetur til!« foreslog Marcus ivrigt.

Endnu før Antonius kunne nå at svare, fyldtes luften af et øredøvende tordenbrag, der fik alt omkring til at dirre. Alle stirrede op mod himlen, den var blændende blå og klar. Pludselig begyndte nogle mænd, som stod i den ene ende af palæstraens gård at pege op mod himlen med alle tegn på skræk og gru malet i ansigterne. »Se — se!« skreg de, »bjerget — Vesuv!«

Marcus og Antonius styrtede til sammen med mange andre. Fra denne ende af palæstraen kunne man netop skimte toppen af Vesuv. Et nyt, døvende brag rystede luften, og en søjle af ild og røg vældede op af bjergets top, der syntes at have delt sig i to.

Antonius snurrede rundt og satte i vilde spring ud af palæstraen og ned ad gaden, hvor folk fo’r forvildede og skrigende rundt mellem hverandre. Netop som han drejede ind i Stabiagaden, begyndte det at regne ned over byen med aske og sten, så himlen formørkedes. Folk flygtede ind i husene under høje skrig og råb. En mand tumlede om midt på Stabiagaden som ramt af lynet, og bulderet fra bjerget blev kraftigere og kraftigere.

Antonius fandt sit hjem i vild forvirring. Hans moder stod i atriet. Hun slog armene om ham, da han kom stormende ind. »Guderne være lovet. Jeg frygtede det værste, min dreng!« Hun kunne næppe overdøve bulderet fra vulkanen og bragene af stenene, der ramte taget. Mørket blev tættere, Lespos fik tændt nogle olielamper. Slaverne samledes om deres frue i atriet. Det var, som ventede de, hun skulle beskytte dem mod elementernes rasen. Julia Balbus fattede sig. »Lespos, lad os for en sikkerheds skyld samle vore vigtigste ejendele sammen, og find, hvad I kan af puder og tøj, så I har noget at skærme jer med mod stenregnen!«

Slaverne spredtes over hele huset for at samle deres få værdigenstande sammen. Jordskælvet tog igen til. En af søjlerne i peristylen knækkede over med et brag og knuste springvandet i faldet.

Den hvide aske lagde sig over alt og alle, og stenregnen tog voldsomt til og smeldede mod tagstenene. Det dirrede faretruende i hele huset.

Skæret fra olielamperne flakkede hen over de blege, fortrukne ansigter. En jødisk slave, som Felix havde købt i de slavetransporter, der nåede Italien efter Jerusalems ødelæggelse, sad med de knyttede hænder for ansigtet og rokkede frem og tilbage. »Det er Jehovas vrede. Det vil gå Pompeji, som det gik Sodoma og Gomorra. — Det regnede med ild og svovl ned fra himlen. Herrens engle svang deres flammende straffesværd — —!«

»Ti stille, Josefus!« sagde gamle Lespos skarpt, »hvad enten det er gudernes straffedom eller ej, så er det vore liv og ejendomme, der står på spil?«

Julia Balbus trak Antonius med sig ind i sovekammeret og samlede alle sine smykker og værdisager sammen i et tørklæde. Lespos fulgte med og hjalp til. Julia betroede ham et lille, broncebeslået skrin med penge. Antonius bandt en rem om livet og fastgjorde en skindpung fyldt med guldstykker til den. Den store kiste med værdipapirerne og pengeposerne måtte de lade stå. Pludselig tog Julia en sølvkæde, hvori der var fastgjort en sølvkapsel, af sin hals og hængte den om halsen på sin søn. »Pas godt på denne amulet, min søn. Inde i kapslen ligger halvdelen af en guldring. Den anden halvdel af ringen bærer din far i en lignende kapsel om halsen. Den amulet vil beskytte dig — —!« Resten af ordene druknede i braget, da taget i peristylen styrtede sammen.

»Vi kan ikke blive her længere!« råbte Lespos, »huset kan styrte sammen hvert øjeblik!«

Flere af slaverne var allerede forsvundet ud i mørket. Andre stod endnu frygtsomme tilbage med deres få ejendele i en lille bylt og med klæder eller puder beskyttende over hovedet. Et par af kvinderne var besvimede af skræk. Julia havde møje med at skaffe ro til veje.

»I kan ikke blive her. Flugt er jeres eneste redning!« råbte hun, men hendes stemme magtede ikke at overdøve naturkræfternes brølen. Et voldsomt vindstød susede gennem huset og blæste olielamperne ud, og straks efter plaskede og sydede regnen ned fra mørket og blandede sig med asken til et tungt, varmt ælte.

»Red jer nu, hvem der kan!« skreg Julia gennem larmen, »søg mod syd ud gennem Stabiaporten!«

Antonius tog sin moders arm efter først at have forvisset sig om, at de puder, de havde bundet på hovedet, sad godt fast. Lespos tog Julia under den anden arm. Flora hagede sig fast i ham. En for en dukkede de ud gennem døråbningen ud i gadens mørke, der med korte mellemrum blev oplyst af lynild og flammende ildskær fra vulkanen.

Et øjeblik efter, at de havde forladt huset, var de drivende våde og overklæbede med våd aske. Sten og aske lå i tykt lag på gaderne. Skubbende og masende, løbende og snublende, skrigende og stønnende banede flygtningestrømmen sig vej gennem gadernes dynd og brokker fra sammenstyrtede huse. Inde fra ruinerne hørtes fortvivlede skrig om hjælp fra de stakler, der var blevet begravet under de sammenstyrtede vægge og søjler og nu ikke kunne slippe fri. Flere forsvandt i trængslen og mørket, endnu inden de nåede Stabiaporten. Antonius og Julia klyngede sig til Lespos, medens de banede sig vej videre frem i den afsindigt flygtende menneskestrøm.

Luften blev fyldt med giftige svovldampe, sine steder så voldsomt, at folk segnede om og kvaltes på stedet. Man holdt en flig af klæderne for næse og mund. Halvt blændede af regn og aske nåede de gennem Stabiaporten. Her blev Lespos ramt af et klippestykke, som strejfede Antonius’ skulder. Det gjorde lammende ondt, men han sansede ikke smerten. Den gamle græker segnede til jorden uden en lyd, og de måtte lade ham blive liggende i askedyndet. De flygtendes fødder trampede nådesløst hen over ham. Ingen havde tanke for andet end at komme bort — bare bort. Antonius og hans moder klyngede sig til hinanden. Der var en frygtelig trængsel på Stabiavejen. En hylen og en skrigen som fra underverdenens huler. Ustandseligt ville folk mase sig ind mellem dem. Enkelte var halvt vanvittige af skræk og forsøgte at bane sig vej med knipler og sværd.

Antonius snublede og faldt. En mand plantede sin fod på hans skulder. Han mistede sit tag i moderen og arbejdede som en rasende for at komme på benene igen. Han skreg og sparkede vildt med fødderne. Han kom op på knæene, men blev puffet omkuld igen. En sandalklædt fod ramte ham i tindingen. Det gnistrede for hans øjne, og han fik opkastningsfornemmelser. Han hagede sig fast i et ben. Benets ejermand sparkede ud efter ham, men han klyngede sig blot fastere og hagede sig opefter. En knytnæve ramte ham i hovedet. Han ænsede det ikke, han ville op.

Skæret fra vulkanens ildsøjle kastede sit røde skær ud over menneskeskaren. Det var umuligt at skelne, hvem der var hvem. Antonius slap sit tag og blev skubbet videre frem.

»Mor — mor!« skreg han, »hvor er du? — Mor! — Det er Antonius!«

»Her — Antonius — her!« Moderens stemme kom et eller andet sted ude fra mørket. Han stirrede desperat omkring sig.

»Hvor?«

»Her — her!« Stemmen blev svagere. Antonius banede sig vej gennem mængden med næverne. Slog hensynsløst løs på alt og alle, der kom ham i vejen. Han fik selv mange drøje slag og knubs. Forbandelser og smertensskrig fulgte i hans kølvand.

»Mor — mor!« Han skreg, så det smertede i halsen. Fik intet svar. Råbte vildt og skingrende og blev ved at råbe, indtil hans stemme kun var en hæs hvisken, der druknede i den frygtelige larm omkring ham.

En vogn kom masende ind i flygtningeskaren og kørte fast i menneskemassen. Kusken piskede løs på de sanseløse mulddyr, der sparkede vildt omkring sig og spredte død og jammer til alle sider. Pludselig åbnede jorden sig. Muldyr, vogn, kusk og flygtninge forsvandt med et flængende, mangestemmigt skrig ned i den brede revne, der lukkede sig igen, ligeså brat som den var opstået, og menneskestrømmen tumlede videre.

Antonius banede sig planløst vej endnu et stykke tid. Det var, som skulle han sprænges af fortvivlelse og sorg. Han vedblev at udstøde sine hviskende råb endnu en tid, så sank han hen i selvopgivelse og lod sig viljeløst føre med. Undertiden vågnede han op af døsen og gav sig til at spejde forskende rundt blandt sine lidelsesfæller i skæret fra ildsøjlen, der brølede op fra Vesuvs krater. Lasede, snavsede og forslåede mennesker så han. Mest unge. De gamle og svagelige var blevet tilbage eller var bukket under ved flugtens begyndelse. Der var vildt fortrukne ansigter. Grædende ansigter, sammenbidte, stivnede masker, og ansigter der viste, at deres ejere havde mistet forstanden, men intet steds fandt han moderens ansigt. Flere gange syntes han, at han så et glimt af hende, men når han så havde kæmpet sig vej derhen, viste det sig at være en vildt fremmed. Efter en sådan frygtelig skuffelse sank han atter for en tid tilbage til den følelsesløse sløvhed, der kun lige gav ham kraft og energi til at holde sig på benene.

Mange af flygtningene forlod vejens trængsel og søgte ned ad bjergskråningerne til kysten. Enkelte mistede fodfæstet i mørket og styrtede ned ad skrænterne, andre nåede ned til havet og havde virkelig held til at opspore både, men de fleste fandt kun den øde strandbred, der var bredere, end den plejede at være, og mange mistede livet i de frådende bølger, der brølede ind mod kysten.

I det dødsdømte Pompeji hobede aske og pimpsten sig op i gader og på hustage, der brød sammen under vægten. I sammenstyrtningen begravedes de ulykkelige, der havde troet og håbet at være sikre for stenregnen i husene. Giftige svovldampe kom rullende ned fra vulkanen og trængte ind i kældrene og kvalte dem, der havde søgt tilflugt her. Efterhånden gik det op for de tilbageblevne, at den eneste frelse var flugt. De vovede sig ud i aske- og stenregnen med puder på hovedet og belæsset med, hvad de kunne slæbe af værdier. Desperate og fortvivlede masede de sig vej gennem askemudderet, der nåede dem langt op over knæene, smed den ene byrde efter den anden, havde til sidst kun tanke for at redde det nøgne liv og masede videre gennem æltet, indtil kræfterne slap op, og de halvt bevidstløse af udmattelse og giftige luftarter segnede om i mudderet og kvaltes, medens nye lag af aske og sten dækkede stedet, hvor de var faldet.

Tredie kapitel

I tre døgn varede rædslerne ved. I tre dage og nætter spredte Vesuv død og ødelæggelse om sig, og da solen igen formåede at bryde gennem røgtæppet over Kampanien, kastede den et sløret skær ned over et øde, afbrændt landskab, hvor alt var dækket af et hvidt lag vulkansk aske, — en egn som blot for tre dage siden havde været den skønneste og frugtbareste i Syditalien.

Helt til Rom var askeregnen nået, og da man her fik at vide, hvad der var sket, blev der straks gjort alt for at hjælpe de ulykkelige og hjemløse fra den ødelagte egn. Pompejis borgere vendte lidt efter lidt tilbage, udpinte og fortvivlede, men kun for at finde, at deres by var begravet under et tykt lag aske og pimpsten. Det var håbløst at tænke på, at her nogen sinde kunne blive en by igen. Også byen Herculanum, som lå ved kysten for foden af Vesuv, var fuldstændig begravet, og tre andre byer i vulkanens nærhed var helt eller delvis ødelagt.

Senatet sendte udvalgte folk ned for at redde, hvad der kunne reddes, og kejser Titus søgte efter bedste evne at lindre nøden.

Petronius Balbus rejste straks ned til den hærgede egn, da de første rygter om katastrofen nåede Rom. Han tilbragte flere uger med at opspore de overlevende fra sin broders hus. Det lykkedes ham at finde to slaver, tre slavinder og to frigivne mandsslaver, men Julia Balbus og Antonius kunne han ikke finde, trods det at han satte en kostbar og omfattende eftersøgning i værk. I tre uger blev han i Neapolis og ledede herfra eftersøgningerne, så rejste han tilbage til Rom og overlod arbejdet til sin livslave og fortrolige, Saburra, og da denne havde gjort sig forgæves anstrengelser i endnu tre uger, opgav Petronius al videre eftersøgning og anmeldte over for myndighederne, at hans to slægtninge var omkommet, og at han selv var eneste arving til Felix Antonius Balbus’ forretninger og ejendomme. Petronius Balbus var med eet slag blevet velhavende storkøbmand og indrettede sig derefter.

Medens Petronius var travlt optaget af at udstyre sin nyerhvervede rigmandsbolig i Rom, vandrede Antonius rundt i Syditaliens bjergegne sammen med en bissekræmmer og solgte broncenåle, glasperler, mirakelmediciner, og hvad nu ellers Gælius førte med sig i sin kramkiste.

Da Antonius nåede til Stabia, var også denne by truet af vulkanen, og Antonius var iblandt de panikslagne flygtninge, som tumlede videre i mørket og forvirringen. Antonius søgte uden at vide det ind i landet og flakkede om i bjergene, medens hans farbror anstillede de omfattende eftersøgninger. Nu og da slog han sig ned hos en hyrde eller en fattig bjergbonde, men aldrig for længere tid end nogle få dage, så brød han atter op på sin formålsløse vandring.

Den frygtelige nat på vejen fra Pompeji til Stabia havde været for meget for hans modtagelige sind, der i forvejen var oprevet over meddelelsen om faderens ulykkelige skæbne. Han havde ganske vist ikke som talrige andre mistet forstanden, men de ubeskrivelige rædsler, han havde været igennem, havde berøvet ham hukommelsen. Han erindrede intet om, hvad der var sket, kunne intet huske, vidste intet om, hvor han kom fra, hvem hans familie var, eller hvad han hed. Sine skolekundskaber havde han i behold, men han anede intet om, hvorledes han havde fået dem, det var blot noget, han kunne.

Takket være de guldstykker, han havde haft i sin pung ved flugten, klarede han sig en tid, indtil en hyrde stjal dem fra ham, så måtte han tigge sig frem og klare sig på bedste vis, indtil han en dag desperat af sult stjal noget brød i en landsby. Tyveriet blev opdaget, og Antonius måtte tage flugten, men bonden og et par af hans folk optog forfølgelsen, og det varede ikke længe, inden han blev indhentet og fanget.

Den rasende bonde gav sig til at slå løs på ham med en stok, mens hans to karle holdt ham. Antonius skreg og sparkede, indtil et af slagene ramte ham i hovedet med en sådan kraft, at han mistede bevidstheden. Bønderne, der troede, han var død, smed ham ind i et buskads ved vejsiden og lod ham ligge der, og her fandt Gælius ham noget senere på dagen, da han kom forbi med sit pakæsel.

Den lille, magre kræmmer og kvaksalver undersøgte først og fremmest, om den livløse dreng havde noget på sig af værdi, og opdagede derved sølvkapslen om Antonius’ hals. Han åbnede den og betragtede den halve guldring med nysgerrige og lidt gridske øjne, netop som Antonius gav livstegn fra sig og åbnede øjnene. Så lukkede Gælius hurtigt kapslen til. Man tog ikke et andet menneskes amulet, det kunne bringe uheld. Han hentede en læderflaske med landvin fra æslets oppakning og fik drengen til at tage en slurk.

»Du har fået dig en ordentlig livfuld hug, min søn,« mumlede han, mens han badede Antonius’ sår med en klud vædet med vin fra læderflasken, »du har nok fået mere hug, end du har fået mad!« Han fandt et stykke brød frem af oppakningen, og Antonius, der imidlertid var kommet helt til sig selv, satte grådigt det tørre brød til livs og fik endnu en slurk af vinflasken.