Maria Marcus

Dating for dig

En lille guide til netdating

Lindhardt og Ringhof

Dating for dig: en lille guide til netdating

Copyright © 2004, 2017 Maria Marcus og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711705094

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I
Hvorfor – hvorfor ikke?

Kærlighed i elektronikkens tid

Jeg savner en kæreste. Jeg ønsker mig en kæreste!

Hov, sådan noget kan man da ikke sige højt …

Jo – på nettet kan man. Det er jo bare nogle ord på en skærm. Der er ingen der ved, hvem der siger det. Så skidt med om det skulle være flovt. Eller frækt. Her kan man indrømme det:

Jeg søger en kæreste.

En interessant sætning. Lad os sige, at det er starten på en profil på netdating.

Det kunne godt være oplagt at starte en profiltekst med ordet jeg. Det er nu engang mig det handler om, og man skal vel præsentere sig selv. Altså:

Jeg er sådan og sådan, velfungerende, god hverdag, glad for mit liv, men … osv. osv.

Derpå f.eks. et par ord om, hvad det er der får mig til at gå på nettet. Noget med følelser: Jeg ønsker mig – jeg savner – jeg længes efter – jeg kunne tænke mig – jeg har lyst til – jeg vil ha’ – jeg søger – jeg drømmer om …

Man famler sig frem, indtil man rammer de rigtige ord, de ord der kommer tættest på at udtrykke det man gerne vil sige. Med en smule blufærdighed i stemmen. Eller tværtimod helt ovenpå, ikke til at skyde igennem: Her kommer jeg, du vil ikke fortryde!

Og jeg savner altså, ønsker mig, søger osv. – hvad?

En kæreste – af en slags …

Hvad slags mon? Der er flere muligheder. Den eneste ene? En at holde i hånden? En at blive gammel sammen med? En at gå i byen med? En at have det sjovt med? En at ligge i ske med? En at gå i seng med, en sexpartner – åh nej, ikke det uskønne usexede ord, så hellere: En elsker, en elskerinde?

En at elske med? En der elsker mig? En jeg kan elske?

Og så håber man ellers på, at det man skriver, bliver læst og falder i god jord hos den rigtige.

En person vi kunne kalde X. Dig …

Ja, strengt taget handler det jo slet ikke om mig, men om dig. Så man kunne også begynde med DU:

Du som jeg gerne vil finde, du er … sådan og sådan. Så og så høj, så og så gammel. Så og så glad for opera, eller salsa, eller windsurfing, eller rødvin (god rødvin selvfølgelig). Du kunne også tænke dig …

Du – men hvem er du mon? Hvem er du lige nu og her?

Det er spørgsmålet. For dette her er selvfølgelig ikke nogen profil. Men på en måde alligevel: Jeg henvender mig jo også til en person jeg ikke kender, en som jeg håber vil være interesseret i det jeg kommer med. Og lige nu er det dig der sidder og læser det jeg har skrevet.

Gad vidst hvordan du har fået fat på denne lille bog?

Du har sikkert fået den forærende. Det er nok ikke lige en bog man går ind og køber til sig selv. Hende der ekspederer i boghandelen kunne jo tro man var sunket så dybt, at man blev nødt til at bruge nettet for at skaffe sig noget vigtigt. Noget man ikke kan undvære i sit liv. Noget som alle andre kan finde ad naturlig vej.

Noget. Nogen.

Eller at man er ude på noget frækt, noget med sex. Eller ligefrem noget pornoagtigt, det er der så meget af på nettet …

Tænk hvis du kom ind i en boghandel og bare sagde: Jeg mangler en kæreste! Jeg er på jagt efter en ny kæreste. Har du en bog om det?

Det ville føles ublufærdigt. Det ville være at blotte sig selv. Det kan man ikke. Eller kan man?

Det ønske er der for tiden en hel del danskere der giver udtryk for. Altså på internettet. Sådan cirka en lille million, med et slag på tasken. En lille million mennesker benytter sig af netdating.

Hvorfor finder folk på sådan noget? Fordi de er ensomme? Fordi de keder sig? Eller tværtimod fordi de er foretagsomme, besjælet af ægte iværksætterånd? Mange mennesker synes det er flovt, at man ligefrem skal ud i cyberspace og bruge elektroniske hjælpemidler til noget der burde komme ad naturlig vej. Andre synes netop det er spændende – og glæder sig over, at der er kommet sådan en højeffektiv mulighed for at søge en kæreste. De gider ikke flere single-arrangementer og single-rejser og singlefester. Eller flere kurser i thai-mad, italiensk for viderekomne, historiske byvandringer; snart er der kun golf tilbage. Så de tager chancen. Måske lykkes det, måske ikke.

Man kan vel altid prøve.

Jeg hører selv til den sidste kategori. Jeg har haft perioder i mit liv, hvor jeg var helt klar over, at jeg manglede noget. Nogen. En kæreste af en slags. Og så måtte jeg hellere se at foretage mig noget.

Men hvad med dig?

Jeg aner det ikke. Jeg ved jo ikke hvem du er. Du kan være en kvinde eller du kan være en mand. Jeg ved heller ikke hvor gammel du er. Det eneste jeg ved om dig, er at du sidder og læser lige nu. Så du er i det mindste lidt nysgerrig.

Måske hører du til den generation der nærmest er født med en mus i hånden. Det er helt almindeligt og trendy i din omgangskreds, at man går på nettet for at finde en kæreste, lidt ligesom man går i byen, for sjov eller for alvor; du har bare ikke haft din egen internetforbindelse før nu, så du har lige brug for lidt tips, så du kan indhente de andre.

Eller – og det er nok mere sandsynligt: Du er tværtimod ude over din pureste marcipan-ungdom. Du har været single et stykke tid. På mange måder har du nydt at bo for dig selv og være helt din egen. Men nu er du ved at være lumsk træt af det. Nu måtte der gerne snart dukke noget op – noget, nogen. En forsørger eller en redebygger? Ikke nødvendigvis, bare en ny mand eller kvinde i dit liv.

Men hvordan? Hvor? Hvornår?

I lokalområdet og på arbejdspladsen (hvis du altså har en arbejdsplads) er mulighederne til at overse eller udtømt. Barerne og diskotekerne er ikke sagen for tiden – alt den røg og larm, det er jo ikke til at føre en ordentlig samtale. Festerne er heller ikke hvad de har været. Du har selvfølgelig kysset en del frøer, men det er blevet ved lidt kys og lidt kvæk og så ikke mere. Ikke nogen prins eller prinsesse, ikke nogen kæreste.

Og lige for en ordens skyld, så holder jeg mig her i bogen til ordet kæreste, uanset at det kan dække over tusind forskellige ting.

Men du – jeg ved ikke om du går som katten om den varme grød og ikke rigtig kan komme i gang, fordi du synes det er noget underlødigt noget – eller om du forlængst er tyvstartet og bare venter på, at nogen fortæller dig lidt mere præcist om hvordan man gør.

Altså hvordan man gør det som alle de andre er i fuld gang med – netdating.

Sådan rent tilfældigt

Alle mennesker i Danmark ved i dag, hvad dating vil sige. Ordet er ikke længere specielt eksotisk, det er gået ind i dagligsproget. Vi har hørt ikke bare om netdating, men også om datingshows på tv, om speeddating, om at have en blind date, eller bare en date. Et ord som i parentes bemærket både kan betyde en aftale, og den person man har en aftale med.

En aftale – men det lyder ligesom lidt mere tjekket, når man siger det på engelsk. En anelse frækt – og samtidig tilpas cool, distanceret, helt i tidens ånd: Det er ikke så højtideligt det her, i hvert fald overhovedet ikke som det der engang hed et stævnemøde og som handlede om liv og død eller i hvert fald om den store store kærlighed! Ingen grund til at tage det så tungt, det er bare noget vi prøver af for sjov …

Dating er et let ord. Det ligger godt i munden for mange mennesker. Lidt ligesom ordet single, der har afløst det gamle triste enlig eller ensom. Den engelske form tager den negative bismag, og det virker beroligende. For både mænd og kvinder har en masse forbehold, når man spørger dem, om de aldrig har tænkt på netdating?

Nej, ærlig talt, kærligheden, det er netop ikke noget hvor man selv skal være aktiv. Kærligheden, den kommer jo af sig selv!

Sådan rent tilfældigt? Måske er det også sådan du tænker? Muligvis. Men sådan tænker jeg ikke længere. Sådan har jeg vist aldrig tænkt. Jeg har altid ment, at tilfældet hjælper den der hjælper sig selv.

Før i tiden gjorde jeg noget ved sagen ved at lave en kontaktannonce i en avis, når jeg ikke kunne komme længere ad såkaldt naturlig vej. Altså når X ikke dukkede op af sig selv, sådan helt tilfældigt. Det fik jeg en masse ud af, på godt og ondt – og en masse erfaringer. Dem fik jeg lyst til at give videre. Derfor skrev jeg for nogle år siden en guide til kontaktannoncernes verden, en bog der hed „Vi mødes ikke tilfældigt“.

Jeg ved, at mange mennesker havde problemer med at gå ind i en boghandel og købe den bog – de fik en ven eller veninde til at købe den for sig. Måske er det også sådan du har fået fat i denne her nye bog.

Eller også har du selv købt den – fordi du er nysgerrig? Fordi du faktisk har brug for at vide noget om, hvordan man gør? Fordi du faktisk vil finde en kæreste?

I så fald forestiller jeg mig også, at den person du søger, går rundt et sted og kigger efter dig. I har bare ikke mødt hinanden endnu, og I mødes åbenbart ikke bare sådan helt tilfældigt. I skal gøre noget for at finde hinanden, du og … X.

Det vil jeg gerne hjælpe med til at realisere. For jeg synes, at mennesker skal udnytte de muligheder der rent faktisk findes, for at få deres ønsker opfyldt – så de kan få det liv de gerne vil have.

Oprindelig havde jeg bare tænkt mig at lave en revideret og ajourført udgave af min gamle bog om avisernes kontaktannoncer.

Men jeg opdagede hurtigt, at det var håbløst. Der er sket alt for meget, siden den udkom i 1996. Netop som vi var begyndt at vænne os til dette engang så pinlige og lyssky annoncemarked, er det tæt på at tage sig ud som et jomfrueligt fortidslevn. Derfor måtte jeg begynde helt forfra – med den bog, du sidder med her.

Så – hvor har jeg selv min viden om netdating fra?

Den har jeg dels fra mit professionelle arbejde. Som psykoterapeut og kursusleder har jeg snakket med mange mennesker om deres net-erfaringer. Og lige så ofte om deres mangel på samme, og om deres forbehold.

Og ligesom jeg i sin tid var praktiserende i avisernes kontaktannoncespalter, så har jeg også selv datet på nettet. Med vekslende held – det vil sige både med gode og mindre gode oplevelser. Nogle af dem så gode, at jeg ikke for alt i verden ville have undværet dem. Og så skidt med de dårlige. Min erfaring er, at de dårlige oplevelser kun skærper ens realistiske og psykologiske sans og gør en klogere; ak ja, hvor bliver vi dog kloge med tiden …

Det kræver bare, at man væbner sig med en god portion tålmodighed og en endnu større portion humor, samt forbereder sig på at skifte nogle illusioner og urealistiske forventninger ud med et lag hård hud.

Jeg kender ikke så få par der har fundet hinanden på nettet. Men jeg kender til gengæld også mange mennesker, der går og balancerer mellem ønsket om igen at møde en kæreste, og så en vis opgivenhed, en vis resignation.

Eller rent ud sagt en vis portion dovenskab.

Derfor kender jeg også et utal af argumenter imod netdating – ikke bare fra andre, men også fra mig selv, dengang det nye kontaktmedie kom frem. Der var noget ved det teknologiske virtuelle univers der virkede ubehageligt og fremmedgørende på mig. Og farligt, langt mere farligt end dagbladenes kontaktannoncer. Hvad kunne man dog ikke komme ud for blandt alle de anonyme maskerede personer derude i cyberspace! Eksisterede de overhovedet?

Det var virkelig en stor rodebunke, en masse signaler der blinkede rundt omkring:

Det kan da højst være noget for de unge og smukke, dem der nærmest er født ind i net-alderen. Kærligheden – og så internettet! Det er kunstigt, det er uromantisk, mekanisk. For slet ikke at tale om hvor indviklet det er, for hvordan gør man på det dér internet og skal man have en email-adresse og skal man opgive navn og telefonnummer og hvad nu hvis man støder ind i en psykopat eller en man kender og … kort sagt det er alt for svært og teknisk – og samtidig alt alt for nemt! Man kan da ikke bare klikke på kærligheden, ligesom at ringe efter en pizza! Det er bare ikke mig!

Det er virkelig mange skrækblandede argumenter, der ligger og roder. Den rodebutik vil jeg gerne se nærmere på om lidt. Altså se på de enkelte punkter hver for sig. Og se på, om der er system i tingene – måske nogle hovedlinier?

Umiddelbart ser det ud til, at argumenterne hovedsageligt falder i to kategorier:

Dels de romantiske, dels de tekniske.

Plus alt det der handler om hvad folk ville sige …

Og dertil kommer så, jævnt fordelt over det hele, nogle mere uudtalte, der har med alder at gøre; de argumenter optræder uanset alder, havde jeg nær sagt – meget mere derom senere.

Men denne lille bog er ikke tænkt som en videnskabelig undersøgelse med sociologiske analyser og statistiske kurver. Det er bare en introduktion, en undersøgelse og diskussion af nogle forbehold – og så frem for alt en brugervejledning og en praktisk manual. Nettet er både mangfoldigt og enkelt, nettet er bare et værktøj, som du skal lære at kende for at bruge det optimalt. Du som muligvis er dér hvor jeg var i starten.

Jeg er mildt sagt ikke nogen computernørd og jeg ved ikke alt om netdating – det er umuligt med alle de store og små nye ting der hele tiden sker på det felt. Men jeg har gjort en hel del erfaringer. Dem vil jeg gerne dele med dig. Du vil hurtigt supplere mine erfaringer med dine egne.

Allerførst vil jeg give nogle bud på, hvordan du kommer i gang, og hvordan du vælger din datingside. Frem for at gennemgå alle de mange datingsider der eksisterer på nettet i Danmark, vil jeg koncentrere mig om tre af de for tiden vigtigste, med små afstikkere til enkelte andre.

Jeg vil fortælle lidt om, hvordan du laver en profil, hvordan du søger kontakt med andre profiler, og hvordan du besvarer en henvendelse. Og i det hele taget, hvordan du færdes her. Jeg kan lære dig nogle fiduser og sætte nogle advarselsskilte op, så du kan undgå visse faldgruber og manøvrere så sikkert som muligt gennem de mest minerede områder i cyberspace. For selvfølgelig findes de områder. Men dem lærer du hurtigt at styre udenom.

Og senere i bogen vil jeg fortælle dig hvordan du tager det skridt, som er det allervigtigste i hele projektet: Nemlig skridtet væk fra nettet og ud i det virkelige liv. Eller som det hedder på netsprog:

IRL – in real life.

Men først et hurtigt blik på det ny kontaktmedie.

Nettet, det store mødested

I dag er vi som bekendt et godt stykke inde i netdatingens tidsalder – og det er virkelig en helt ny epoke med sine egne love og sine egne teknikker.

Og netdating har hurtigt udviklet sig til et millionforetagende; alene datingsiden Dating.dk opgiver et brugertal på godt over den halve million. Nogle af de brugere er ikke specielt aktive – Hej, kigger mig lige omkring for at se hvad der sker her, lyder en hyppig besked på nettet. Andre har mod på at prøve noget nyt, måske så meget mod på det, at de laver flere forskellige profiler på én gang, eventuelt på forskellige datingsider. Eller de smider bare nogle små heftige sms’er ud på deres datingside. Så alle tal der vedrører netdating er yderst usikre, brugertal såvel som fiasko-tal og succes-tal.

Men ét er sikkert: Netdating siger mange danskere noget. De fleste mennesker kender nogen der har prøvet det, ofte endda med held, om end ikke nødvendigvis i første forsøg.

Og det er fremmed land for endnu flere. Efter alt at dømme for flere kvinder end mænd. Det fremgår af tallene der vises på visse datingsider, og det bekræftes af praksis, at der simpelt hen er flere mænd end kvinder på netdating. Både blandt de unge og frejdige, men helt udpræget blandt folk over en vis alder. I resten af samfundet er det modsat, dér kan der være langt mellem mændene. Det er en kendt sag, at mændene statistisk set dør en halv snes år før kvinderne. Og ikke bare fysisk, men desværre ofte også psykisk – altså statistisk set. Så i forhold til levende singlemænd er levende singlekvinder så absolut i overtal ude i det virkelige liv.

Anderledes på nettet, her er det mændene der er i overtal. Og resultatet er, at netdating er kvinders marked; måske ikke på alle datingsider, men dog på de fleste. Når der er færre kvinder end mænd der vover sig ind på netdating, er det klart der bliver rift om kvinderne.

Der er naturligvis flere oplagte årsager til at det forholder sig sådan, først og fremmest at nettet og hele it-trafikken generelt tiltaler mænd og afskrækker kvinder – indtil videre. Og i hvert fald kvinder over en vis alder. Nærmere bestemt over den alder, hvor mændene fløjter efter en på gaden.

Men det kan mændene godt finde på her på nettet. Det er bare ikke gået op for så mange kvinder.

I det hele taget har kvinderne endnu ikke vænnet sig til de store nye muligheder nettet indebærer for dem, hvis de gerne vil finde en ny kæreste. Det er jo ærgerligt, når nu omstændighederne for en gangs skyld er så meget i deres favør.

Mændene er til gengæld helt klar over det. Mange mænd beklager sig over, at på nettet er tiden tilsyneladende skruet tilbage til de gamle kønsroller: Det er dem, mændene, der endnu engang skal gøre alt arbejdet. Det er dem der skal være aktive og tage initiativer og henvende sig til kvinderne, mens kvinderne bare sidder med hænderne i skødet og lader sig byde op af en strøm af virtuelle bejlere, og sorterer og vælger og vrager: Duer, duer ikke, slet brevet!

Hvilket bevirker, at mændene er nødt til at gøre sig umage for at vække deres interesse. Det er bare ikke gået op for alle mænd, at de er nødt til at gøre en ekstra indsats, endsige hvordan de skal gøre det. Det ses af den måde hvorpå de præsenterer sig i deres profil; det er kvinderne gennemgående bedre til end mændene. Og det viser sig ikke mindst i deres måde at sende et brev til en kvindelig profil. De er godt nok hurtigt ude, men ofte minder det mest om en gammeldags værtshustone: Hej skat, skal det være os to?

Så i virkeligheden er der meget der tyder på, at mændene er lige så usikre som kvinderne, hvad angår tone og stil – og holdning til det nye medie.

Sagen har altså flere sider: En del mænd kunne godt blive bedre til at etablere en ordentlig kontakt til kvinderne på nettet. Og mange skeptiske mænd og kvinder kunne have brug for at kigge nærmere på, hvad det i grunden er de har imod det nye medie – hvad handler alle de reservationer egentlig om?

Pudsigt nok hører man præcis de samme argumenter imod netdating, som folk før i tiden brugte for at forklare, hvorfor de ikke for alt i verden kunne drømme om at prøve med en kontaktannonce. Det var dengang diskretionen var i højsædet – Diskretion en selvfølge, Diskretion fordres og loves, Diskretion en æressag, 100% diskretion, som det hed. Så slemt er det ikke mere, men alligevel er det som om nettet i en vis forstand i dag er dér, hvor kontaktannoncerne var engang før i tiden, altså når man ser bort fra brugertallene.

Pudsigt nok – og logisk nok. For trods større frigjorthed og trods alle teknologiske fremskridt er der selvfølgelig masser af lighedspunkter mellem de gode gamle kontaktannoncer, og så alt det tekniske og avancerede der i dag foregår på nettet:

Begge steder begynder det hele med nogle ord. Og begge steder skal ordene formidle et meget personligt ønske om en partner af en slags. Begge steder vedgår man, at man savner noget vigtigt i sit liv. Altså en hel masse meget intimt, meget privat og sårbart. Og begge steder gør man det indtil videre mere eller mindre i det skjulte og uden at lægge navn til.

Ikke så mærkeligt, at det følges side om side med den samme modstand – modstanden mod selve det at være aktiv for at finde det man savner. Hvad enten det så skal hedde fordomme, usikkerhed, angst, blufærdighed eller noget helt femte.

Eller manglende kendskab til, hvordan det nye værktøj faktisk fungerer rent teknisk.

Og oveni kommer så mediernes grådige udnyttelse af hele feltet. I dag er det blevet almindeligt at lave avisreportager og tv-programmer om diverse dating-aktiviteter. Men medierne har en tendens til at fokusere på alle de ubehageligheder man kan komme ud for ude i det store stygge cyberspace. Medierne elsker skrækscenarier, ukendte farer truer: Du kan blive snydt, du kan blive narret, du kan blive skuffet, ja, du kan nærmest blive voldtaget på nettet …

Og så kan du blive forfalden. Du kan gro fast på skærmen og blive afhængig af dit datingprogram, det ender i ren ludomani!

I medierne går det tilsyneladende ud på at friste os med solstrålehistorier det ene øjeblik, og i næste øjeblik skræmme os mest muligt med katastrofeberetninger. Vi ved det jo godt: Medierne elsker advarsler og dårligt nyt. Dårligt nyt er godt nyt, dårligt nyt sælger bedre end godt nyt. Inklusive den noget specielle statistik der melder, at kun 4 % af dem der går på netdating, finder den eneste ene. Nu var det måske heller ikke nødvendigvis det de var ude efter. Men det giver med garanti bedre overskrifter, end beretninger om par der faktisk har fundet hinanden på nettet. Medmindre det lige er kendte personer. Og det sker som bekendt ikke så tit, at de træder frem med den slags intime detaljer.

Det er i det hele taget ikke helt let at finde frem til de heldige par. For selv om det ikke længere er så tys-tys som det var i kontaktannoncernes tid, så er mange mennesker alligevel stadig påfaldende diskrete. Spørg bare journalister der vil lave programmer eller skrive om folks positive erfaringer med netdating – selv i dag har de svært ved at få begge parter i et kæresteforhold til at stille op med åben pande og fortælle:

Vi har mødt hinanden på nettet!

Men det har de altså. Og jeg synes nu det er mere interessant og mere konstruktivt at fokusere på chancerne, de gode oplevelser og succeshistorierne; gyserhistorier har vi nok af, det havde vi også om kontaktannoncerne. Men ærlig talt: Hvad er det værste der kan ske? Hvad kan du miste? Højst nogle illusioner. For nok kan nettet misbruges, og nok kan du blive narret, hvis du er meget blåøjet. Men den største risiko ligger inde i dig selv og dine egne urealistiske forventninger – plus eventuelt i dit manglende kendskab til de mest elementære færdselsregler på nettet.

Og okay, hvor der handles, der spildes – men den der aldrig satser, har heller aldrig chancen for at vinde. Hvad enten det så foregår i avisernes spalter eller på nettet.

Den gode gamle kontaktannonce

Men alligevel: Er det ikke lidt trist, at vi nu skal være henvist til alt det komplicerede teknologiske isenkram … var det ikke bedre og mere trygt at holde sig til en af de gode gamle kontaktannoncer?

(Og lige for at undgå misforståelser: Ordet kontaktannonce bruges undertiden lidt i flæng, både på nettet og i daglig tale – snart om en annonce i en avis, snart om en profiltekst på nettet. Her bruger jeg udelukkende ordet om en trykt annonce i en avis, og altså i modsætning til en profil på nettet.)

Det dér med den gode gamle kontaktannonce, det er nu til en vis grad nostalgi, for ikke at sige historieforfalskning. Men selvfølgelig var det lidt en uskyldstid.

Måske har du selv prøvet det engang – enten at skrive en annonce eller at lægge ind på et bill.mrk. I al hemmelighed formodentlig, diskretionen var nærmest en livsnødvendighed.

Ikke desto mindre tænker du måske med en vis vemod tilbage på hele spændingen ved det projekt. Du husker din hjertebanken, når du vejede ordene på guldvægt, skrev din annonce, lagde den ned i en konvolut (formodentlig sammen med en klækkelig check som betaling), slikkede på frimærket og lagde det hele i en rød postkasse. Du husker også det lille gys når du så din egen annonce i avisen, ventetiden frem til den dag hvor postbudet kom med en anden konvolut, tyk eller tynd, tung eller let, med svar til dig – fra hvem mon? Svar på rigtigt menneskepapir, linieret og revet af en blok, eller stofligt lækkert kvalitetspapir, skrevet i hånden eller på skrivemaskine, og forsynet med et navn, en adresse og måske et telefonnummer … hvor forjættende, hvor ophidsende, hvor sensuelt i sig selv!

Men så enkelt er det ikke længere. Heller ikke på kontaktannoncemarkedet er alt som det altid har været. De fleste mennesker der besvarer en annonce i en avis og opgiver et telefonnummer, har forlængst anskaffet sig en ekstra telefon, en mobil med hemmeligt nummer, og når du ringer op, beder en mekanisk telefonsvarer dig om at indtale en besked og dit eget telefonnummer. Så er det dig der sidder med sorteper og skal finde ud af, om du ønsker at udlevere dig selv – medmindre altså du har sørget for, at dit eget nummer heller ikke er registreret i TDC’s oplysningsservice. Og sådan kan I lege skjul på ubestemt tid.

Desuden er mange svarbreve hverken specielt sensuelle eller specielt personlige, og ikke engang specielt stilet til dig, der har skrevet en meget personlig annonce. De er tydeligvis prints med et ret så upersonligt indhold, der kunne være svar til hvem som helst – med dit bill.mrk.nummer som formentlig det eneste der adskiller brevet fra et ukendt antal andre. Det er så nemt at printe i dag, at det indbyder til masseproduktion.

Og hvis det endelig skulle være: Hvor finder du dem så i dag – de gode gamle sprælske og inspirerende, eller i det mindste tillidvækkende kontaktannoncer?

Her er der sjovt nok visse iøjnefaldende geografiske forskelle. I Jyllands-Posten er der stadig en halv snes annoncer i weekenden. I Århus Onsdag er der en del flere, og her er der meget liv i annonceteksterne. Og så er der Søndagsavisen, der jo omdeles gratis i diverse lokale udgaver. Her varierer antallet af annoncer – tilsyneladende er der færrest i hovedstaden, og flere, jo længere man kommer ud i lokalområderne. Det er billigt at annoncere, hvilket er både godt og skidt, for så behøver man heller ikke at tage det så tungt med hvad man i øvrigt gider investere som annoncør …

Men i København ser det magert ud. EkstraBladet er gået over i massageklinik-branchen for år tilbage. I Den Blå Avis er udvalget mildt sagt begrænset. Og Søndags-Politiken, pr. tradition kontaktannoncernes højborg – ak, hvor forandret! Antallet er reduceret til en brøkdel af hvad det var engang; og det er et meget begrænset klientel der annoncerer her, med overvægt af mænd og især kvinder lidt oppe i årene. Tonen er nydelig, kultiveret og højst seriøs. Det er lidt ligesom i branchen for finere dametøj, hvor Damernes Magasiner blev holdt i live af et ældre publikum med sans for traditioner. For her er det eneste der har holdt sig, de eksklusive priser. Så hvem vil i givet fald læse din annonce her? Hvem gider komme et sted, hvor folk ikke kommer? Udover muligvis folk der endnu ikke har anskaffet en computer …

Men selvfølgelig, muligheden for at vælge en gammeldags kontaktannonce eksisterer stadig. Og hvis du finder et sted hvor tonen og klientellet tiltaler dig, så er der en sidegevinst: Du risikerer ikke, at din annonce drukner i mængden. Tværtimod bliver du mere synlig, jo færre annoncer du skal konkurrere med.

Men alt i alt må du se i øjnene, at det bider sig selv i halen. Det handler om udbud og efterspørgsel. Det er nogle ganske almindelige markedsmekanismer der er i gang: Kontaktannoncerne er ved at uddø, ganske enkelt fordi færre og færre bruger dem.

Og hvorfor så det? Fordi der er kommet noget der er mere interessant. Markedet er overtaget af nettet.

Tre fordele – og nogle ulemper

Hvordan er det gået til, at nettet i den grad har udkonkurreret aviserne? Hvad er det netdating kan, som avisernes kontaktannoncerne ikke kan?

Det handler hovedsageligt om tre ting:

Tempoet. Anonymiteten. Prisen.

Tempoet:

Anonymiteten