Robert Neiiendam

Det Kongelige Teaters historie (1875-1878)

II

1875-1878

Lindhardt og Ringhof

Det Kongelige Teaters historie (1875-1878)

Copyright © 1922, 2017 Robert Neiiendam og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711708064

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Nærværende Bog danner en direkte Fortsættelse af første Del af »Det kgl. Teaters Historie 1874—1922«, som udkom sidste Aar og fik en velvillig Modtagelse. Bindet omfatter et mindre, men begivenhedsrigt Aaremaal, i hvilket Teatret indtog en fremskudt Plads i Dagens politiske Strid paa og udenfor Rigsdagen. Indenfor Murene fandt et vigtigt Direktionsskifte Sted, og til Held for Kunsten gled Skuepladssen derefter ind under roligere Forhold.

Arbejdet hviler paa omfattende Studier i Bibliotek og Arkiv. Blandt dets nye Kilder er Bureauchef Hauchs Dagbøger, som hans Søn, Musikkritikeren, Hr. Sekretær Gunnar Hauch med Velvilje har stillet til Disposition. Skriftets Indhold er formet dels som en historisk Skildring, dels som en Haandbog med Repertoirelister og et kortfattet Referat af de opførte Arbejders Scenegang. Hvor denne er Nutidens Læsere bekendt, maa Forfatteren erindre om, at Værket ligesom Thomas Overskous Teaterhistorie bliver skrevet paa længere Sigt.

Uden Støtte fra Direktionen for Carlsbergfondet kunde dette Arbejde ikke udkomme. Til taknemmelig Erkendelse heraf føjes en Tak til Formanden for »Selskabet for dansk Teaterhistorie«, Hr. Generalkonsul Johan Hansen, der atter har ydet et Bidrag til Trykningen.

8. Novbr. 1922.

Robert Neiiendam.

Hundrede otte og tyvende sæson.

1. Septbr. 1875—2. Juni 1876.

(260 Ord. forestillinger + 3 ekstraforestillinger).

September.

O. 1. Hakon Jarl (69).

To. 2. Henrik og Pernille (130). Liden Kirsten (64).

F. 3. Tannhäuser (8).

L. 4. Hakon Jarl (70).

M. 6. En Curmethode (39). Liden Kirsten (65).

Ti. 7. Onkels Brudegave (2). Arcona (9).

To. 9. Hakon Jarl (71).

F. 10. Ildløs i Klosteret (7). Napoli (154).

L. 11. Tannhäuser (9).

M. 13. Onkels Brudegave (3). Arcona (10).

Ti. 14. En Curmethode (40). Advocat Pathelin (7).

O. 15. Ildløs i Klosteret (8). Napoli (155).

To. 16. Hans Heiling (70).

F. 17. Hakon Jarl (72).

L. 18. En Curmethode (41). Advokat Pathelin (8).

S. 19. Henrik og Pernille (131). De Uadskillelige (119).

M. 20. Hans Heiling (71).

Ti. 21. Den hvide Dame (134).

O. 22. Henrik og Pernille (132). De Uadskillelige (120).

To. 23. Ildløs i Klosteret (9). Arcona (11).

F. 24. En Curmethode (42). Advocat Pathelin (9).

L. 25. Amors Genistreger (78). Conservatoriet (84).

S. 26. Onkels Brudegave (4). Napoli (156).

M. 27. Et Svar (11). Divertissement af Troubadouren. De Uadskillelige (121).

(Tre Gange rød Plakat).

Ti. 28. Hans Heiling (72).

O. 29. Amors Genistreger (79). Conservatoriet (85).

To. 30. Den hvide Dame (135).

Oktober.

F. 1. Fruentimmer-Skolen (58). Skatten (132).

L. 2. Henrik og Pernille (133). De Uadskillelige (122).

S. 3. Den Stumme i Portici (149).

(Elvira: Julie Schow ͻ: Fru Rothes Debut).

M. 4. Efteraarssol (19). Liden Kirsten (66).

Ti. 5. Tannhäuser (10).

O. 6. Lygtemænd (1).

(Brok: Den yngre Vilh. Wiehes første Optræden. — Stærk Meningskamp med Piben; Gongongen benyttet).

To. 7. Lygtemænd (2).

(Stærk Meningskamp med Piben; Gongongen benyttet).

F. 8. Den Stumme i Portici (150).

L. 9. Lygtemænd (3).

(Stærk Meningskamp med Piben; Gom gongen benyttet).

S. 10. Henrik og Pernille (134). De Uadskillelige (123).

(1. Forestilling til c. halv Pris).

M. 11. Gabrielle (7). Musikalsk Divertissement.

Ti. 12. Lygtemænd(4).

(Meningskamp med Piben; Gongongen benyttet).

O. 13. Gabrielle (8). Musikalsk Divertissement.

To. 14. Den Stumme i Portici (151).

F. 15. Lygtemænd (5).

L. 16. Efteraarssol (20). Napoli (157).

S. 17. Den Stumme i Portici (152).

M. 18. Lygtemænd (6).

Ti. 19. Indqvarteringen (86). De Uadskillelige (124).

O. 20. Hakon Jarl (73).

To. 21. Indqvarteringen (87). Pontemolle (26).

F. 22. Et Svar (12). Elskovsdrikken (39).

L. 23. Den Stumme i Portici (153).

S. 24. Lygtemænd (7).

M. 25. Sandt og Usandt (15). Mandarinens Døttre (14).

Ti. 26. Ildløs i Klosteret (10). Elskovsdrikken (40).

O. 27. Hakon Jarl (74).

To. 28. Tannhäuser (11).

F. 29. Sandt og Usandt (16). Pontemolle (27).

L. 30. Indqvarteringen (88). Liden Kirsten (67).

S. 31. Renteskriveren (1). Pernilles korte Frøkenstand (77). Fra det forrige Aarhundrede (1).

(Holbergs Statue udenfor Teatret afsløres).

M. 1. Renteskriveren (2). Pernilles korte Frøkenstand (78). Fra det forrige Aarhundrede (2).

Ti. 2. Tannhäuser (12).

O. 3. Gabrielle (9). Divertissement af Troubadouren.

To. 4. Bagtalelse eller Badet i Dieppe (61).

F. 5. Renteskriveren (3). Pernilles korte Frøkenstand (79). Fra det forrige Aarhundrede (3).

L. 6. Lygtemænd (8).

S. 7. Hakon Jarl (75).

(2. Forestilling til c. halv Pris).

M. 8. Tannhäuser (13).

Ti. 9. Bagtalelse eller Badet i Dieppe (62).

O. 10. Den Stumme i Portici (154).

To. 11. Efteraarssol (21). Napoli (158).

F. 12. Lygtemænd (9).

L. 13. Renteskriveren (4). Sandt og Usandt (17). Fra det forrige Aarhundrede (4).

S. 14. Aarsdagen for Oehlenschlägers Fødsel: Væringerne i Miklagard (31).

M. 15. Ildløs i Klosteret (11). Napoli (159).

Ti. 16. Renteskriveren (5). Henrik og Pernille (135). Fra det forrige Aarhundrede (5).

O. 17. Væringerne i Miklagard (32).

To. 18. Ægteskabspolitik (23). De Uadskillelige (125).

F. 19. Indqvarteringen (89). Liden Kirsten (68).

L. 20. Fruentimmer-Skolen (59). Onkels Brudegave (5).

S. 21. Wilhelm Tell (63).

M. 22. Henrik og Pernille (136). Advocat Pathelin (10).

Ti. 23. Ægteskabspolitik (24). Sandt og Usandt (18).

O. 24. Den hvide Dame (136).

To. 25. Renteskriveren (6). En Curmethode (43). Fra det forrige Aarhundrede (6).

F. 26. Væringerne i Miklagard (33).

L. 27. Bagtalelse eller Badet i Dieppe (63).

S. 28. Postillonen i Lonjumeau (25).

(50-Aarsdagen for Vaudevillens Indførelse).

M. 29. Væringerne i Miklagard (34).

Ti. 30. Wilhelm Tell (64).

December.

O. 1. Renteskriveren (7). Arcona (12).

(3. Forestilling til c. halv Pris).

To. 2. Væringerne i Miklagard (35).

F. 3. Wilhelm Tell (65).

L. 4. Henrik og Pernille (137). Conservatoriet (86).

S. 5. Keiserfesten paa Kreml (1).

M. 6. Keiserfesten paa Kreml (2).

Ti. 7. Efteraarssol (22). Napoli (160).

O. 8. Keiserfesten paa Kreml (3).

To. 9. Wilhelm Tell (66).

F. 10. Den politiske Kandestøber (155). La Ventana (95).

L. 11. Postillonen i Lonjumeau (26).

S. 12. En Fallit (12).

M. 13. Den Stumme i Portici (155).

Ti. 14. Keiserfesten paa Kreml (4).

O. 15. En Fallit (13).

To. 16. Lygtemænd (10).

F. 17. Efteraarssol (23). Arcona (13).

L. 18. Hans Heiling (73).

S. 19. En Fallit (14).

M. 20. Den hvide Dame (137).

Ti. 21. En Fallit (15).

O. 22. Keiserfesten paa Kreml (5).

To. 23. Pernilles korte Frøkenstand (80). Conservatoriet (87).

S. 26. Cymbeline (32).

M. 27. En Fallit (16).

Ti. 28. Pernilles korte Frøkenstand (81). Pontemolle (28).

O. 29. Keiserfesten paa Kreml (6).

To. 30. Henrik og Pernille (138). Skatten (133).

Januar.

1876.

L. 1. Postillonen i Lonjumeau (27).

S. 2. Efteraarssol (24). Napoli (161).

M. 3. Embedsiver eller Hr. og Fru Møller (68). De Uadskillelige (126).

Ti. 4. Hans Heiling (74).

(Dronningen: Fru Liebes sidste Optræden. — Hun blev syg under Forspillet, Tæppet maatte falde, hvorefter Fru Erhard Hansen overtog Partiet).

To. 6. Embedsiver eller Hr. og Fru Møller (69). Livjægerne paa Amager (44).

F. 7. Renteskriveren (8). Divertissement af Troubadouren. De Fattiges Dyrehave (76).

L. 8. Wilhelm Tell (67).

(Jfr. Ida Wulff ͻ: Kammerherreinde Hobsteins Dødsdag).

S. 9. En Caprice (45). Et Folkesagn (95).

M. 10. Renteskriveren (9). Divertissement af Søvngængersken. De Fattiges Dyrehave (77).

Ti. 11. Besøget i Kjøbenhavn (53). Musikalsk Divertissement.

O. 12. Sandt og Usandt (19). De Fattiges Dyrehave (78).

To. 13. En Caprice (46). Et Folkesagn (96).

F. 14. Wilhelm Tell (68).

(Hedvig: Frk. Caroline Pfeils sidste Optræden.

L. 15. Embedsiver eller Hr. og Fru Møller (70). Livjægerne paa Amager (45).

S. 16. Sparekassen (96). La Ventana (96).

M. 17. Wilhelm Tell (69).

Ti. 18. Embedsiver eller Hr. og Fru Møller (71). De Fattiges Dyrehave (79).

O. 19. Sparekassen (97). Den Stumme i Portici (Brudstykke).

(4. Forestilling til c. halv Pris).

To. 20. Den politiske Kandestøber (156). Divertissement af Søvngængersken.

F. 21. Den første Kærlighed (113). Et Folkesagn (97).

L. 22. En Caprice (47). Den første Kærlighed (114). Skatten (134).

S. 23. Wilhelm Tell (70).

M. 24. Den første Kjærlighed (115). Et Folkesagn (98).

Ti. 25. Sparekassen (98). Livjægerne paa Amager (46).

O. 26. Arbeiderliv (11). Napoli (162).

To. 27. Efteraarssol (25). Recensenten og Dyret (183).

F. 28. Besøget i Kjøbenhavn (54). Musikalsk Divertissement.

L. 29. Iphigenia i Aulis (28).

S. 30. Hærmændene paa Helgeland (17).

M. 31. Sparekassen (99). La Ventana (97).

(Fru Sødring afgaar).

Februar.

Ti. 1. Iphigenia i Aulis (29).

O. 2. Embedsiver eller Hr. og Fru Møller (72). Livjægerne paa Amager (47).

To. 3. Hærmændene paa Helgeland (18).

F. 4. En Caprice (48). Regimentets Datter (100).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst).

L. 5. Ægteskabspolitik (25). Arcona (14).

S. 6. Arbeiderliv (12). Regimentets Datter (101).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst).

M. 7. Hærmændene paa Helgeland (19).

Ti. 8. Arbeiderliv (13). Regimentets Datter (102).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst).

O. 9. Tartuffe (63). Blomsterfesten, 2. Afd.

To. 10. Tartuffe (64). Blomsterfesten, 2. Afd.

F. 11. Sparekassen (100). Recensenten og Dyret (184).

L. 12. En Caprice (49). Regimentets Datter (103).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst).

S. 13. En Fallit (17).

M. 14. Indqvarteringen (90). Regimentets Datter (104).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst).

Ti. 15. Tartuffe (65). Blomsterfesten, 2. Afd.

O. 16. Den Stumme i Portici (156).

To. 17. Den første Kjærlighed (116). Regimentets Datter (105).

(Marie: Fru Hedvig Willman som Gæst, sidste Optræden; Publikum ønskede at fremkalde hende, men hun havde ikke Tilladelse til at efterkomme Opfordringen).

F. 18. Arbeiderliv (14). Tartuffe (66).

L. 19. Hærmændene paa Helgeland (20).

S. 20. Jægerbruden (123).

M. 21. Tartuffe (67). Pontemolle (29).

Ti. 22. Liden Kirsten (69). Conservatoriet (88).

O. 23. Giboyers Søn (1).

To. 24. Giboyers Søn (2).

F. 25. Jægerbruden (124).

L. 26. Sparekassen (101). La Ventana (98).

(Under 2. Akt fik Adolph Rosenkilde et Anfald af Næseblod; Tæppet maatte falde, men efter 10 Minutters Forløb fortsattes Forestillingen).

S. 27. Hærmændene paa Helgeland (21).

M. 28. Testamentet (51). Livjægerne paa Amager (48).

Ti. 29. Tartuffe (68). Musikalsk Divertissement.

Marts.

O. 1. Testamentet (52). Divertissement af Søvngængersken.

To. 2. Arbeiderliv (15). Liden Kirsten (70).

F. 3. En Caprice (50). Napoli (163).

L. 4. Den politiske Kandestøber (157). Divertissement af Troubadouren.

(Anneke: Frk. Hagens sidste Optræden).

S. 5. En Fallit (18).

M. 6. Hans Heiling (75).

Ti. 7. Testamentet (53). La Ventana (99).

O. 8. Til Indtægt for Alderdomsforsørgelsesfondet: Giboyers Søn (3).

To. 9. Jægerbruden (125).

F. 10. Giboyers Søn (4).

L. 11. Ildløs i Klosteret (12). Kermessen (54).

S. 12. Irons Jagt (1). Op. De to Armringe (1).

M. 13. Giboyers Søn (5).

Ti. 14. Irons Jagt (2). Op. De to Armringe (2).

O. 15. Jægerbruden (126).

To. 16. En Fallit (19).

F. 17. En Kone, der springer ud af Vinduet (90). Testamentet (54).

L. 18. En Fallit (20).

S. 19. Giboyers Søn (6).

M. 20. Postillonen i Lonjumeau (28).

Ti. 21. Giboyers Søn (7).

O. 22. Den Stumme i Portici (157).

To. 23. Testamentet (55). Toreadoren (135).

F. 24. En Fallit (21).

L. 25. Jægerbruden (127).

S. 26. En Fallit (22).

M. 27. Arbeiderliv (16). Toreadoren (136).

Ti. 28. Hærmændene paa Helgeland (22).

O. 29. Giboyers Søn (8).

To. 30. Postillonen i Lonjumeau (29).

F. 31. Hans Heiling (76).

April.

L. 1. Giboyers Søn (9).

S. 2. Cymbeline (33).

(Mad. Winsløws Dødsdag).

M. 3. Jægerbruden (128).

Ti. 4. Cymbeline (34).

O. 5. Kysset (1). Op. Doctoren imod sin Villie (1).

To. 6. Sparekassen (102). La Ventana (100).

F. 7. Hærmændene paa Helgeland (23).

L. 8. Kysset (2). Op. Doctoren imod sin Villie (2).

S. 9. En Fallit (23).

M. 10. Kysset (3). Kermessen (55).

Ti. 11. Jægerbruden (129).

O. 12. En Kone, der springer ud af Vinduet (91). Tartuffe (69).

M. 17. Giboyers Søn. (10).

Ti. 18. Kysset (4). Op. Doctoren imod sin Villie (3).

O. 19. I Overgangstiden (1).

(Clausen: G. E. Gundersens sidste. Optræden).

To. 20. I Overgangstiden (2).

F. 21. Kysset (5). Kermessen (56).

L. 22. Ildløs i Klosteret (13). Skatten (135). Blomsterfesten, 2. Afd.

S. 23. I Overgangstiden (3).

M. 24. En Fallit (24).

Ti. 25. Væringerne i Miklagard (36).

O. 26. I Overgangstiden (4).

To. 27. Kysset (6). Op. Doctoren imod sin Villie (4).

F. 28. Postillonen i Lonjumeau (30).

L. 29. En Kone, der springer ud af Vinduet (92). Tartuffe (70).

S. 30. Jægerbruden (130).

Maj.

M. 1. Hærmændene paa Helgeland (24).

Ti. 2. Den første Kjærlighed (117). Conservatoriet (89).

O. 3. En Fallit (25).

To. 4. Skatten (136). Napoli (164).

F. 5. Giboyers Søn (11).

L. 6. I Overgangstiden (5).

S. 7. Gjenboerne (95).

(Klint: Axel Madsens Debut).

M. 8. Gjenboerne (96).

Ti. 9. I Overgangstiden (6).

O. 10. Den Bjergtagne (1).

F. 12. Første Gang Forestilling paa Store Bededag: En Fallit (26).

(5. Forestilling til c. halv Pris).

L. 13. Den Bjergtagne (2).

S. 14. Efteraarssol (26). Op. Doctoren imod sin Villie (5).

M. 15. Erasmus Montanus (108). Fra det forrige Aarhundrede (7).

Ti. 16. En Fallit (27).

O. 17. I Overgangstiden (7).

To. 18. Gjenboerne (97).

F. 19. Den Bjergtagne (3).

L. 20. Renteskriveren (10). Erasmus Montanus (109).

S. 21. En Fallit (28).

M. 22. Ildløs i Klosteret (14). Tartuffe (71).

Ti. 23. Den Bjergtagne (4).

O. 24. Ungdom og Galskab (137).

(Vilhelmine: Frk. Augusta Schou ͻ: Fru Lütkens Debut).

F. 26. En Fallit (29).

L. 27. Ungdom og Galskab (138).

S. 28. Pernilles korte Frøkenstand (82). Livjægerne paa Amager (49).

(6. Forestilling til c. halv Pris).

M. 29. Den Bjergtagne (5).

Ti. 30. Op. Barberen i Sevilla (120).

(Almaviva: Frederik Bruns Debut).

O. 31. Ildløs i Klosteret (15). Napoli (165).

To. 1. Juni til Indtægt for Ballettens private Pensionsfond: Fremtid! (1). Ungdom og Galskab (139). Livjægerne paa Amager (50).

(En Københavner: Ferdinand Hoppensachs sidste Optræden. Birk: Fredstrups sidste Optræden).

F. 2. Juni til Fordel for Alderdomsforsørgelsesfondet: Hvad er et Proverbe? (1). Grøns Fødselsdag (17).

(Mathilde: Frk. Johanne Wiehe ͻ: Fru Winkels Debut).

1. Juli afskediges (ved kgl. Resolution af 26. Juni) Departementschef, Etatsraad Andreas Linde som Chef og Teatersekretær, Justitsraad Berner som Intendant. Samtidig udnævnes Kammerherre, Oberst M. E. v. Fallesen til Chef.

1. Juli afskediges Johan Wiehe.

20. Juli afgik Professor F. L. Høedt som Elevinstruktør.

I Begyndelsen af Sæsonen blev Billetpriserne til Parterret forhøjet fra 1.50 Kr. til 2 Kr., medens Balkonens Pladsloge nedsattes fra 5 til 4 Kr. Forandringen vakte Uvilje i Pressen, fordi Parterret her som i Udlandet var det ikke meget pengestærke, men mest oplyste Publikums Plads. For at imødekomme Kristiken og skaffe mindre Bemidlede billig Adgang, fastsatte Ministeriet seks klassiske Forestillinger i Løbet af Sæsonen til omtr. halv Pris. Til disse kunde Folk købe en Billet til første Parket for 2 Kr. og sidde paa Galleriet for 50 Øre. Dog, denne Ordning blev heller ikke modtaget med Tilfredshed. »Dags-Telegrafen« foreslog Direktionen at frigive en Mængde ældre Stykker, for Eks. »Kean«, »Capriciosa«, »En Søndag paa Amager«, som opført paa Privatteatrene kunde give Ubemidlede Lejlighed til at se bedre Skuespil end det Repertoire, de hidtil maatte nøjes med, og »Dagbladet« gjorde opmærksom paa en Idé, Heinrich Laube nylig havde realiseret med stort Held paa Stadtteatret i Wien, nemlig Søndag-Eftermiddagsforestillinger til halv Pris. Men skønt Kassen trængte haardt til nye Indtægter, varede det endnu tyve Aar, inden man til Glæde for alle Parter gennemførte Laubes Plan.

Manglen af tilstrækkeligt Materiel prægede ogsaa denne Sæson, og W. Wiehes ustadige Helbred, Fruerne Liebes og Levinsohns Sygdom samt Tabet af Fru Sødring og Johan Wiehe vanskeliggjorde yderligere Driften. Der var Uger, i hvilke ti Kunstnere havde lovligt Forfald, og røde Plakater, endog flere paa samme Dag, lyste derfor hyppigt fra Tavlerne. For at vedligeholde et vekslende Repertoire søgte Ledelsen til Repriser og Smaastykker, der forholdsvis let lod sig indstudere, og i Valget stræbte man at bevare et nationalt Præg. Men ingen af Sæsonens otte nye Skuespil kunde i Interesse staa Maal med »Hærmændene« eller »En Fallit«, og dertil kom, at kun Halvdelen udfyldte en hel Aften. Efter »Keiserfesten«s kostbare Fald maatte Direktionen af økonomiske Hensyn indskrænke Komedierepertoiret til Stykker, der stillede beskedne Krav til Kassen. Vittighedsbladet »Punch« gav et Udtryk for Situastionen, da det bragte Linde og Høedt maskeret som to af Personerne i »Den Danske Comoedies Liigbegiængelse« og tilføjede Holbergs Tekst: »Henrich! Hvad skal vi spille i denne Uge?« — »Banquerotte!« Ud paa Foraaret blev det mærkbart, at et Direktionsskifte vilde blive Krisens foreløbige Løsning.

Sæsonens første Nyhed vakte stor Opsigt. Det var »Lygtemænd«, et Skuespil i fire Akter af Medforfatteren til »De hvide Roser« (1872), cand. jur. William Bloch. Skønt Stykket ikke var indleveret anonymt, fremtraadte det efter Forfatterens Ønske navnløst ved Opførelsen. »Lygtemænd« indeholdt en Del Stof til Debat: Det rørte ved Tidens nye Idéer, den fri Kærlighed og den unge Socialisme, paa en saadan Maade, at Forfatterens Kølighed maatte tiltale Samfundets Magthavere. Dog angreb han i ringere Grad selve Problemerne; det var deres umodne Bærere, han vilde til Livs, Eftersnakkerne, der slog om sig med store Ord og i Forfængelighed følte sig kaldet til at reformere. Stykkets Helt, Poul Holm (Emil Poulsen), en abstract-idealistisk Yngling, er nylig vendt hjem fra Udlandet, opfyldt af socialistiske Ideer og af Had mod det Bestaaende. Med »Forstandens flammende Lys« vil han nedbryde al Autoritet, ogsaa Ægteskabets Lænker, og samler hurtig omkring sig en Kres af unge Mennesker — »Lygtemænd« —, hvis svage Hoveder bliver omtaagede og fortumlede af hans overlegne Veltalenhed og tilsyneladende Viljekraft. Mellem disse Tilhængere er en ung Fyr med ubestemte Længsler, Poul Bech (Jerndorff), som snart bliver en Karikatur af Holm. Efter Vennens Tilskyndelse beslutter han at bringe »den fri Kærlighed« det Offer at hæve sin Forlovelse med en naiv-borgerlig Pige, Emilie (Agnes Dehn), Datter af Fabrikejer Rosen (Rosenkilde). Men da Holm genser sin Barndoms Elskede, Emilies Søster Helene (Betty Schnell), vakler han i sine Teorier og søger at formaa Bech til ikke at bryde sit Kærlighedsforhold. Imidlertid udbryder en Strejke blandt Rosens Arbejdere, som er bleven paavirket af Holms socialistiske Agitation. Da Rosen opdager, hvem der staar bagved Strejken, viser han Holm bort fra sit Hus, men Bech og Emilie følger ham og hylder ved dette Skridt »den frie Kærlighed«. Mellem tredie og sidste Akt ligger et Tidsrum af fjorten Dage, i hvilke Lidenskaberne afkøles: Under Paavirkning af en menneskeklog Læge (Hultmann) vender Emilie tilbage til Hjemmet, og da Bech angrer sin Handlemaade og opsiger Vennen Huldskab og Troskab, genoprettes det tidligere patriarkalske Forhold i Fabrikantens Familie. I en Samtale mellem Holm og Helene lover han at lade sine Ideer flyve, hvis hun vil blive hans, men hun tør ikke tro ham, og nedslaaet derover forlader Holm i en følgende Scene sine Tilhængere, der nu synes ham en Hoben raa Materialister. Virkeligheden har givet ham bitre Erfaringer, og skuffet i sine Forhaabninger beslutter han at rejse, men forinden beder han om Tilgivelse for en vildledet Arbejderformand (Cetti), der fik sin Afsked, da de Strejkende blev taget til Naade. Dog, idet Holm gaar, og Tæppet falder, udbryder Helene: »Vi ses igen!« Forfatteren vil, at Tilskuerne skal tro paa Holms fortsatte Kamp for Idealerne — dog ikke længer »i Had, men i Kærlighed«. Publikum fulgte ham imidlertid ikke i denne Tro, fordi Holm gennem hele Stykket havde virket som en Frasehelt. End ikke Emil Poulsens Myndighed frelste ham fra Uvirkeligheden, hvorimod den diskrete Komik, som Jerndorff gav Poul Bech, gjorde denne tyveaarige Alvorsmand mere sandsynlig.

Paa Grund af »»Lygtemænd«s alvorlige Grundtanke og jævngode dramatiske Form« indstillede Molbech Stykket til Antagelse, men iøvrigt vilde han ikke skjule, at Satiren savnede Myndighed. En lignende Dom fandt Udtryk i den konservative Presse, som naturligvis var enig med Forfatteren i Stykkets Tendens. Man glædede sig navnlig over første Akts Værtshusinteriør, der ganske vist ikke vedkom Handlingen, men som røbede komisk Sans og Lydhørhed overfor Menneskers Tale. Sigurd Müller profeterede i »Dagbl.«, at Forfatteren engang, »naar han fandt sit Stof, vilde kunne præstere noget virkelig Godt«. Men som Helhed var Stykkets Milieu- og Personskildring ikke dybtgaaende, og det havde næppe kunnet fastholde Interessen, hvis det ikke var blevet opfattet som et Aktionsindlæg mod Tidens aandelige og sociale Fremskridtsidéer. Allerede i sin Censur udtalte Molbech, at man maatte være forberedt paa en Kritik, »som Teatret i visse Tilfælde ikke skal frygte eller gaa af Vejen for«; Rygtet om dets Indhold bredte sig, og paa selve Premiéredagen navngav og haanede »Social-Demokraten« Forfatteren som en Bourgeois, der hverken vidste hvad Arbejde eller Tænkning er. Det var første Gang, Arbejderpartiets unge Blad beskæftigede sig med Nationalscenen. Til Agitatorerne Brix, Geleff og Overby sluttede sig nogle Brandesianske Studenter, og da Rosenkilde som Fabrikanten i 2. Akt med tør Sarkasme opponerede mod Radikalismen, begyndte de en længe vedvarende Piben, som fremkaldte Klappen og Bravoraab. Larmen gentog sig, hver Gang Oppositionen følte sig ægget ved en tilspidset Replik, eller naar de Strejkende led Nederlag, og da Stykket var forbi, kom Piberne frem igen, indtil Gongongens advarende Røst lød. Men da dens sidste Slag døde hen, brød Spektaklet atter løs og fortsattes uanfægtet, til en Tilskuer opfordrede Publikum til at gaa og overlade Piberne Valpladsen. »Socia-Demokraten« var meget tilfreds med Slagets Udfald og tilbød endog at paatage sig Ulejligheden med at købe Billetter til de Meningsfæller, der stadig vilde vise Stykket en »fløjtende Opmærksomhed«. Men efter anden Opførelse lagde Politidirektør Crone en Dæmper paa Agitationen ved at bekendtgøre, at det under Bødestraf af indtil 100 Kroner var forbudt »i det kgl. Teater, saalænge Forestillingen ikke er tilende, at benytte Pibe eller noget andet Redskab til Mishags- eller Bifaldsytringer«. Det indskærpedes endvidere, at det »under samme Straf var forbudt ved Støjen, Raaben, vedholdende Bifaldsytringer eller Mishagsytringer eller paa anden Maade at hindre eller afbryde offentlige Forestillinger eller Forlystelser eller at forstyrre andre Deltagere i Nydelsen deraf«. Hvor strengt dette Paabud end saa’ ud, indeholdt det dog en indirekte Tilladelse til at pibe efter Forestillingens Slutning, og Demonstranterne undlod ikke ved tredie og fjerde Opførelse at benytte sig deraf. Hver Aften var der uhindret Spektakel, indtil Gongongen lød. Dette gav Linde Anledning til Indstilling om, at der gennem Justitsministeriet maatte blive udstedt et Forbud mod al Udpibning. Efter Chefens Mening bar den Form for Mishag »Raahedens Mærke« og tilhørte en svunden Tid; Øjeblikkets Dannelsestrin krævede, at Publikums Uvilje kun blev tilkendegivet ved Hyssen. Men efter at nogle af Opponenterne havde faaet en Advarsel hos Politidirektøren, standsede Pibningen ved den fjerde Opførelse, og dermed bortfaldt Grundlaget for et yderligere Forbud. Tumulternes Ophør betød imidlertid, at »Lvgtemænd« tabte sin Tiltrækningskraft, og efter ti Opførelser gik Stykket ind til bestandig Hvile i Arkivet. Forinden konstaterede den radikale Ungdoms Organ »Det nittende Aarhundrede« med Fryd, at end ikke Højrepressen havde kunnet rose Stykket ubetinget, skønt den saa »inderlig gerne vilde«, og i en navnløs Parodikomedie, kaldet »Søgte Mænd eller den frie Middag«, tog Edvard Brandes en letkøbt Hævn ved at skildre William Bloch og hans literære Venner som en Flok Sybariter, hvis eneste Maal var at deltage i det størst mulige Antal Middagsselskaber. Mere tiltalende var C. Thranes Forslag til dem, der følte sig krænket: De burde tage Revanche ved at skrive et Modstykke til »Lygtemænd«, og han betonede, at Teatret var moralsk forpligtet til at opføre et saadant Forsvar.

— Medens Bissens Statue af Oehlenschläger allerede den 21. Oktbr. 1861 var blevet afsløret paa Set. Annæplads, og ved Teatrets Aabning flyttedes til sit nuværende Stade foran Bygningen, var Th. Steins Gengivelse af Holberg et nyere Skulpturarbejde, for hyilket Dækket faldt den 31. Oktbr. 1875 i Overværelse af Repræsentanter for Staten, Kommunen og Kunsten. Da om Formiddagen de Indbudte mødtes i Foyéren og begav sig til Pladsen foran Teatret, vajede Norges og Danmarks Flag over »Tvillingrigernes« Komedieskriver, medens Operapersonalet fra Loggiaen sang en Kantate af H.P. Holst til Paullis Melodi fra Grundstenens Nedlæggelse. Staaende udfor den midterste Indgangsdør talte Carl Ploug bredt og mandigt til Mesterens Ære, men undgik ikke historiske Unøjagtigheder:

»Den Digter, hvis tilhyllede Billede nu skal træde frem for Lyset, er bedre kjendt af det danske Folk end de allerfleste andre; selv de, der kun vide Lidt, have dog hørt hans Navn, og mangfoldige af disse have hørt, læst eller set Noget af ham. Og dog er han, der altsaa i saa fuld Forstand, som det er muligt, tilhører Folket, ikke født i dette Land, men i den store Handelsby paa Norges Vestkyst. Dengang han fødtes, vare imidlertid Norske og Danske i politisk, national og enhver aandelig Henseende kun eet Folk, og derfor er det en Anakronisme, en Tidsforvexling, naar man søger efter noget særeget Norsk hos ham. Men det er tilvisse Norges Ære at have født Ludvig Holberg, og der er ingen Tvivl om, at, da han som attenaarig Student kom hertil, har han, foruden sit gode Nemme og sit klare Øje, ogsaa medbragt andre Forudsætninger for det, han siden blev. Og derom ville Norske og Danske være fuldkomment enige, at hans Standbillede har sin rette og naturlige Plads i Kjøbenhavn. Thi her levede han den største Part af sit Liv; her foregik hele hans frugtbare Virksomhed; det Samfund, som færdedes i disse Huse og Gader, var Gjenstand for den Del af hans Arbejde, som især har gjort ham udødelig; og det samme Samfund har fortrinsvis nydt Godt deraf.

Holbergs Arbejde var mangesidigt. Han var en lærd Mand, som ovenikøbet havde rejst og set Meget. Han var Lærer ved vort Universitet, og det efterhaanden i forskjellige Videnskaber. Han har udgivet mange Skrifter, lærde og populære, filosofiske, statistiske, historiske, kirkehistoriske, moralske og satiriske. Han har skrevet større og mindre Digte og en Mængde Komedier. Flere af hans Skrifter kunne læses og blive læste endnu baade med Nytte og Fornøjelse. Hvem, Ung eller Gammel, blot med nogen Dannelse, har ikke frydet sig over Peder Paarses mærkværdige Rejse over Kattegat og over Niels Klims endnu mærkeligere Rejse under Jorden? Men det er hans Komedier, som fornemmelig have udbredt hans Ry langt udenfor det dansk-norske Riges Grændser; det er dem, der især ville holde hans Berømmelse frisk og hans Navn takket og yndet.

Og dog vare Komedierne visselig ikke den Gren af hans Arbejde, som han selv lagde størst Vægt paa, eller hvortil han særlig havde forberedt sig og foresat sig at anvende sine Evner. De bleve ham afnødte ved Venners Krav og Omstændighedernes Magt og frembragtes i et forbausende kort Tidsrum. I 3 Aar skrev han 23 Komedier, og deriblandt de bedste. De bleve til, for at skaffe det danske Theater Noget at spille. Før ham var der nemlig intet dansk Skuespil. Man spillede fransk Komedie for Hoffet og gav tydske Spektakelstykker i Brolæggerstræde, da endelig Trangen til en dansk Skueplads vaagnede. En Franskmand paatog sig at uddanne de første danske Skuespillere, og Holberg at skrive de første danske Skuespil.

Det er altsaa Ludvig Holberg det skyldes, at et dansk Teater kunde komme i Gang. Hans Snille var den Modermælk, der nærede det, og som paatrykte det et nationalt Præg, hvilket det Gudskelov har bevaret. Thi har han end benyttet fremmede Forbilleder, saa tog han dog sit Stof lige ud af det Liv og det Samfund, der omgav ham. Det er dets Daarskaber og Latterligheder, dets Vanart og Unatur, dets Pedanteri og Efterabelseslyst, dets Overtro og Fordomme, han har bragt paa Scenen, opfattede saa skarpt og klart, malede med saa sande og levende Farver, belyste med et saa lystigt Lune og en saa træffende Vittighed, at hans Komedier trods alle Mellemtidens Forandringer den Dag idag kunne nydes med samme Glæde som for 150 Aar siden. De ere et Billedgalleri, næsten ligesaa rigt som det, der findes paa Kristiansborg af danske Malere, og mere umiddelbart virkende paa Folket end dette, fordi vi overfor de holbergske Stykker føle, at det er virkelige historiske Tilstande, de lade os see i Poesiens Hulspeil; at det er vore egne Fædre, af hvis Kjød og Blod vi endnu have Noget i os, at, om end Dekorationer og Kostumer ere skiftede, ere hin Tids Daarskaber og Svagheder dog ikke ganske uddøde.

Formaalet for Holbergs Komedier var at moralisere, hvad han til Overflod fortæller os næsten ved hvert Stykkes Slutning. Han vilde vænne sit Folk af med dets Skrøbeligheder og Forkertheder ved at gjøre dem latterlige; han vilde opdrage det fra Scenen af. Og det tør vel siges, at han har naaet sit Maal, saavidt som det har kunnet naaes. Besidde vi nu nogen aandelig Sundhed, en skarp Sands for Overdrivelse og Pral, Modbydelighed for Affektation og Hykleri, Evnen til at lette os Livets Tryk og afryste dets Smaalighed ved en hjertelig Latter, saa er det Holbergs Fortjeneste, at disse Egenskaber ere blevne udviklede hos os. Vi have visselig Svagheder nok, som han hverken har ramt eller har kunnet rette, dels fordi de ikke traadte frem i hans Tid, dels fordi hans Standpunkt, om det end laa højere end Tidens, dog altid var landfast med den; hvad der laa derudover, saa’ han ikke. Vi trænge derfor maaske til en ny Holberg; men lad os takke Gud for den, vi have havt; thi faa enkelte Digtere have øvet saa stor Indflydelse paa deres Folk som han; vi have ingen, vi skylde mere end ham, eller som fortjener bedre end han at hædres af Efterslægten.

Men at hans Samtid, den, han tugtede og avede, skulde have erkjendt eller forudanet dette, det var formeget forlangt. Enhver, der angriber eller udæsker sin Tids Fejl og Vildfarelser, kan altid være vis paa Modstand. Baade de sorte og de røde Pedanter vare Holbergs naturlige Fjender, des grammere, fordi de formodenlig følte hans Overlegenhed. Og om end Ungdommen hilsede ham med Jubel, havde den dog ikke Kraft nok til at bære ham igjennem. Theatret maatte lukkes af Mangel paa Næring, og saa brændte det. Christian den Sjettes Pietisme taalte ingen Skuespil. Da Theatret 20 Aar efter Branden rejstes igjen, var Holberg bleven en gammel Mand, hvis Evner og Interesser havde vendt sig ad andre Veje, om han end tog sig faderlig af det. Det varede ikke længe, inden en falsk Smag trængte ind fra Udlandet, og det maa vistnok mere tilskrives udmærkede Skuespilleres Forkjærlighed end Publikums Tilstrømning, naar de holbergske Stykker dog jevnlig opførtes i den sidste Halvdel af forrige og den første Fjerdedel af dette Aarhundrede. Det er først vor nationale Digtekonsts Gjennembrud i Oehlenschläger og Gjenopvækkelsen af Nordens Kæmpeliv, der ligesom kastede en Reflex paa Holberg, paa Kæmpen i en i aandelig Forstand dværgfødt Tidsalder. Det er først Smagens Rensning og beslægtede Digtarters Fødsel og Blomstring ved Baggesen, Heiberg og Hertz, der har tilvejebragt den fulde Modtagelighed for Holbergs uforlignelige Lune og hans deraf mærkede Tidsbilleder. Saaledes bliver det da egenlig først vor egen Tid og dens nærmeste Fortid, der har løftet Holberg op til det Højsæde i den danske Literatur, der med Rette tilkommer ham, og som han ikke mere skal forlade, saalænge den danske Tunge lyder, og det danske Folk er til.

Saasnart det derfor var besluttet, at dette Hus skulde opføres af Stat og Kommune, og saasnart Medborgeres Deltagelse for den danske Skueplads havde sammenskudt en anstændig Sum til dets konstneriske Udsmykning, vare Alle enige om, at Holbergs kolossale Billedstøtte tilligemed Oehlenschlägers, der alt var tilstede, burde pryde Bygningens Forside. Det Udvalg, til hvilken Anvendelsen af de sammenskudte Midler er betroet, og paa hvis Vegne jeg møder her, bestilte da Billedet i forstørret Maalestok hos den dygtige Konstner, der alt for flere Aar tilbage med Omhu og Kjærlighed heldigt havde udført det. Støbningen har taget længere Tid end formodet; det er først nu, et fuldt Aar efter Bygningens Fuldendelse og Theatrets Aabning, at Billedet har kunnet sættes paa sit ledige Fodstykke og, hvad der følger af sig selv, hermed overgaa til Theatrets og med det til Statens Ejendom.

Saa skulde da Danmarks to største Digtere sidde foran Nationaltheatrets Indgang, forkyndende, at Digtekonsten er Skuespillets nødvendige Forudsætning, mindende om, hvad den alt har ydet vor Scene, forjættende Begge en frugtbar Fremtid, og betegnende Begges Maal, om end ikke deres Grændser. Oehlenschläger skal pege mod vor store Fortid med dens store Skikkelser og store Idrætter. Holberg skal vidne om, hvilket Udbytte selv den fladeste og smaaligste Tid kan give det iagttagende og skabende Snille. Den Ene skal repræsentere den tragiske Alvor og Højhed, den Anden Komediens ubundne Lystighed; den Ene skal bære Begejstringen for Idealet, den Anden skal bære den sunde Sands og den rensende Latter over Idealets Vrængebilleder. Tvillingbrødre i deres Konst, skjønt adskilte ved et Aarhundrede, skulle de tale til Folket om den højeste menneskelige Evne og Stræben, skulle de minde om, hvad dette lille Land har frembragt af Stort og Herligt i Aandens Verden, skulle de som frelsende Dioskurer lyse ud i den mørke Fremtid!

Lad saa Sløret falde! Hæder over Ludvig Holbergs Minde!«

Om Aftenen, da Direktionens Gæster samledes til Festforestillingen, var Teatrets Facade belyst af Fakler. Programmet bestod af »Pernilles korte Frøkenstand«, Bournonvilles nye Balletdivertissement »Fra det forrige Aarhundrede« og Molbechs Studie i én Akt »Renteskriveren«, som hæver sig over adskillige senere Holbergske »Lejlighedsstykker« ved paa en behændig og morsom Maade at føre Tilskuerne ind i Komediernes Tilblivelsestid og anskueliggøre deres forskellige Virkning paa Byens Borgere. Siden Heiberg 24 Aar forud kasserede Dramaet »Dante«, havde Molbech ikke skrevet noget Arbejde for Scenen; derfor virkede den Sikkerhed overraskende, med hvilken han i »Renteskriveren« slyngede en dramatisk Knude og fandt en naturlig Løsning. Baggrunden for Intrigen var den bl. a. af Th. Overskou berettede Historie om en stundesløs Renteskriver, som Holberg under Prøverne paa »Den Stundesløse« raadede Skuespiller Clementin til at iagttage, da han ikke kunde faa rigtig Greb paa Vielgeschreys Karakter. Molbech begik den tilladelige Anakronisme at flytte Tidspunktet for Historiens Tildragelse fra 1750 til 1726, altsaa til det første Komediehus i Grønnegade, og lod uden historisk Hjemmel Skuespiller Ulsøe være den, der kreerede Holbergs berømte Figur. Repræsentanten for det almindelige Publikum, Renteskriver Madsen (Rosenkilde) gaar, ophidset af en pedantisk Magister Iversen (O. Poulsen), hen for at se »Den Stundesløse«, hvori han ifølge Rygtet skal persifleres. Magisterens Hensigt, at gøre sin Rival, Skuespiller Pilloy (E. Poulsen), umulig som Bejler til Renteskriverens Datter (Betty Schnell), mislykkes imidlertid totalt, fordi den Gamle kommer baade fornøjet og belært tilbage fra Komediehuset, hvor han ikke mindst har moret sig over Leanders Fremstiller (Pilloy), særlig da han forklædt som Pedant imiterede Magister Iversen. Efter et burlesk Sammenstød mellem de to Rivaler faar Pilloy sin Elskede, og Stykket ender derpaa med en Hyldest til Holberg (C Meyer), som netop kommer paa Visit, da Tæppet falder. Stykket er, hvad Tidsperioden og Behandlingen angaar, en »ambrosiansk« Studie med mange Reminiscenser fra Holbergs Komedier, og det blev udmærket spillet, særlig af Olaf Poulsen, som til Afveksling fra Henrik’erne havde Lejlighed til at levendegøre en Stygotius-Type, hvis pedantiske Gestikulation Emil Poulsen morsomt efterlignede. Pressens Dom var anerkendende, naar Edvard Brandes’ Anmeldelse undtages; den var præget af aabenbar Uvilje mod Molbech, fordi han havde anbefalet »Lygtemænd«. »Renteskriveren« opførtes tolv Gange.

»Keiserfesten paa Kreml«

»Giboyers Søn«

Medens Carsten Hauch var Censor, blev »Giboyers Søn« tilbagevist som ikke passende for den danske Scene. Men Molbech havde et friere Syn: Han kunde ikke indrømme, at den æstetiske Moral blev krænket ved Stykkets Optagelse i Repertoiret og anerkendte dets kunstneriske Fortrin. »Det er en Selvfølge«, skrev han, »at naar en moderne Komedieskriver vender sit Hulspejl imod en eller anden brøstfældig Side af Samfundet, kommer han til at blotte Adskilligt, som ikke er tiltalende i og for sig, men som er fuldkommen berettiget Stof, naar Digterens Standpunkt er overskuende, naar Behandlingen er talentfuld, og der af Fremstillingen overalt resulterer en klar og rigtig Dom«.

Om Foraaret spilledes et Par Smaastykker, som hverken var egnet til at gavne eller højne Repertoiret. »Irons Jagt«, et romantisk Skuespil paa Vers i én Akt, fremkom anonymt ligesom Clara Andersens tidligere Arbejder. Men »Rosa og Rosita«s Forfatterinde havde i dette Tilfælde vovet sig ud paa et fremmed Felt, det middelalder-romantiske, og her svigtede Evnerne hende. Behandlingen af den ægteskabelige Konflikt, som dannede Stykkets Indhold, savnede baade Originalitet og dramatisk Spænding. De fløjelsklædte Personer var ikke Mennesker af Kød og Blod, og skønt bl. a. Hultmann, Wiehe, Fru Eckardt og Betty Schnell søgte at levendegøre dem, naaede »Irons Jagt« kun to Opførelser. Stykket fik en ublid Medfart i Pressen; selv Linde, der havde bifaldet dets Antagelse, maatte overfor Ministeriet indrømme, »at Stykket var en ubetydelig Bagatel, som ikke kunde siges fri for at mangle Kærne og fyldig Afslutning«. Med dette Uheld sluttede Clara Andersen sin dramatiske Virksomhed, der havde været til ikke ringe Nytte for Teatret.

»Kysset«

»I Overgangstiden«

»Hvad er et Proverbe?«

»Hakon Jarl«»Væringerne i Miklagard«»Henrik