Toni Liversage

Fædre og døtre

russiske kvinder i aktion mod zarismen

Lindhardt og Ringhof

Fædre og døtre: russiske kvinder i aktion mod zarismen

Copyright © 1976, 2017 Toni Liversage og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711709641

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

I historiebøgerne kan man læse en del om den russiske revolution, om mensjevikker og bolsjevikker – om Lenin, Trotskij og om Stalin. Derimod kan man ikke læse så forfærdelig meget om baggrunden for den revolutionære udvikling i Zarrusland, og næsten intet om de grupper og politiske organisationer, der i forrige århundrede arbejdede for at omstyrte det zaristiske styre. I min egen historiebog kan jeg huske, der stod nogle ganske få linjer om de mærkelige narodnikker – unge studerende og intellektuelle, der klædte sig i bondetøj og drog ud på landet for at påvirke bønderne til at gøre oprør, og jeg kan også huske, at der stod et par sætninger om, at forbavsende mange kvinder deltog i dette agitationsarbejde, men det var stort set også alt.

Imidlertid er der inden for de sidste få år på engelsk kommet et par bøger, der fortæller noget om disse kvinder og deres bevæggrunde for at gå ind i narodnik-bevægelsen, for senere – måske – at slutte sig til den terroristiske organisation »Folkeviljen«, der havde opgivet det brede propagandaarbejde for nu at satse på attentatets politik.

At disse bøger – sammen med mange andre, der historisk tager udgangspunkt i og beskriver specielt kvindernes situation – udkommer netop nu er selvfølgelig ikke nogen tilfældighed. Det må ses i sammenhæng med de aktiviteter, der i øvrigt finder sted inden for den nye kvindebevægelse. Kvindernes historie er en undertrykt historie. Dels fordi kun ganske få kvinder har været i stand til at bevæge sig uden for husarbejdets og børnepasningenssnævre grænser og blive historisk synlige. Dels i kraft af den udeiukkelsesstrategi, mandlige historikere har benyttet over for historiens kvinder. Selv i den venstreorienterede historieskrivning, som angiveligt belyser udbytning og undertrykkelse, er kvindens stilling som særlig undertrykt i århundreder kun undtagelsesvis beskrevet. Også beretningerne om de revolutionære situationer, hvor kvinderne altid har manifesteret sig stærkt, fordide var dybest undertrykte, er beretninger om mænd og mænds aktiviteter. Den nye kvindebevægelse har i de sidste år forsøgt at imødegå denne patriarkalske historieforfalskning. Bl. a. ved at udfylde det gabende tomrum, som hidtil har eksisteret, men en videnskabelig og dokumenteret kvindehistorieskrivning, hvor kvinder ikke bare optræder som sekretærer og inspirationskilder for mænd eller som koner til de mænd, der har foretaget sig noget »vigtigt«.

En vigtig bog for forståelsen af hvilke bevæggrunde kvinder havde til at gå ind i revolutionært arbejde i Rusland i forrige århundrede er den bog hvis titel i dansk oversættelse lyder »Fem søstre: Kvinder imod zaren«; her oversættes der for første gang uddrag af vanskeligt tilgængelige selvbiografier til vesteuropæisk sprog, og for at belyse disse kvinders liv og deres politiske arbejde har jeg benyttet en del citater fra disse tekster. Andre selvbiografier har dog også været brugt – dels Vera Figners, hvor jeg har anvendt både en dansk og en engelsk forkortet udgave af hendes selvbiografi, (der på originalsproget fylder 7 bind), eftersom disse to udgaver langtfra er identiske. Desuden er der taget nogle få citater fra Pjotr Kropotkins selvbiografi »En anarkists erindringer«, samt en del fra David Footmans Zjeljabov-biografi i forbindelse med de direkte beskrivelser af personer og begivenheder.

Baggrunden for udviklingsforløbet i 70erne er ridset op i nogle korte afsnit om studenterbevægelsen, det antiautoritære oprør og de nye samlivsformer i de såkaldte kommuner i 60erne. Altsammen noget der også blev af grundlæggende betydning for kvinderne. Ved 60emes slutning begynder man nemlig at skimte konturerne af en kvindebevægelse – mange kvinder begynder nu at argumentere for, at det kan være nødvendigt at arbejde i rene kvindegrupper for i fællesskab at få klaring på nogle af deres særlige problemer. Det var dog kun i en ganske kort fase, at disse tendenser tegnede sig – det zaristiske regimes nu stadig mere undertrykkende politik tvang efterhånden de forskellige politiske grupperinger helt ud i illegaliteten. På denne baggrund opgav kvinderne deres selvstændige organisering, og mange af dem sluttede sig senere til »Folkeviljen«, der til sidst udelukkende satsede på »slaget mod centrum« – på at ramme zaren.

Dette er altså en bog, der dels forsøger at fortælle noget om den tidlige revolutionære bevægelse i Rusland, dels – ved at fokusere på de kvinder, der deltog – specielt fortæller historien set fra kvindernes synsvinkel.

Efter zarens død

Den 18. februar 1855 – midt under Krim-krigen¹ – forlød det pludselig, at Nikolaj den 1., zar af Rusland, var død. »Alle føler uvilkårligt, at en sten, et pres er taget bort fra dem, at det på en eller anden måde er blevet lettere at ånde«, hed det i en samtidig dagbog. Og Aleksander Herzen², der på grund af sin kritiske holdning til det autokratiske styre var emigreret allerede i 1847, skrev fra sit eksil i London, da han fik nyheden: »Vi er berusede, vi er blevet gale, vi er blevet unge igen«.

Nikolaj den 1. havde siden sin tronbestigelse i 1825 styret det mægtige russiske rige med hård hånd efter at have slået det såkaldte dekabrist-oprør ned, (navnet hentyder til at det foregik i december). Denne opstand havde været iværksat af liberale officersgrupper – bl. a. inspireret af vestlige liberale ideer under og efter Napoleonskrigene, hvor de russiske hære var nået helt frem til Paris, og Nikolaj den 1. gjorde nu alt for med militærisk hårdhed at spærre vejen for yderligere indtrængen af disse undergravende strømninger. Indadtil bl. a. ved hjælp af en reorganisering af det hemmelige politi, hvor den nyoprettede og snart berygtede 3. afdeling gennem et udstrakt net af politispioner sørgede for den ideologiske kontrol; den hjemlige litteratur blev censureret, og den udenlandske konfiskeret, og det blev desuden langt vanskeligere end tidligere for russiske studenter at få tilladelse til at studere i udlandet. Hvad udenlandske privatlærere angik blev deres politiske holdning underkastet en nærmere undersøgelse, før de kunne finde ansættelse. Den beskedne stipendiestøtte til mindrebemidlede studenter blev desuden afskaffet, samtidig med at studentertallet blev holdt nede.

Zarens politik lykkedes tilsyneladende, og i den indgik der selvfølgelig også arrestationer og deportationer af dem, der ikke ville makke ret; mens det vestlige Europa i 1830 og atter i 1848 gennemrystedes af uro og omvæltninger, forblev zarriget tilsyneladende uberørt. Og Nikolaj den 1. kunne ydermere optræde som den europæiske reaktions gendarm, idet han støttede de reaktionære kræfter, hvor han kunne – hans hære var f. eks. med til at knuse den ungarske opstand i 1848–49.

Krim-krigen 1853-55 skulle imidlertid komme til at afsløre, hvor fatalt det var for hele systemet, at man økonomisk, teknologisk og militært haltede så meget bagefter de vestlige lande. En ting var, at man under militærparader og revuer kunne opvise storslåede militære skuespil – noget andet at kunne klare en militær konfrontation udrustet med våben fra Napoleonstiden, med elendige forsyningslinjer, (man havde f. eks. ikke satset på en udbygning af jernbanenettet), og med et bestikkeligt embedsmandsbureaukrati, der lod en stor del af de penge, der var beregnet til militære forsyninger, gå i egne lommer, så at soldaterne ofte kom til at mangle selv den mest nødtørftige udrustning.

Nikolaj den 1. døde pludseligt, endnu inden Krim-krigen var afsluttet, og den nye zars opgave var derfor i første række at få denne krig bragt til ophør. Aleksander den 2.s tronbestigelse blev hilst med stor begejstring – også fra emigrantkredse i udlandet, og det stod ham da også helt klart, at skulle man undgå en fremtidig militær katastrofe, som den man havde været udsat for under Krim-krigen, måtte der iværksættes nogle vidtgående reformer; det kunne ikke nytte længere kunstigt at forsøge at spærre for al påvirkning fra vesten, og holde uddannelsesniveauet nede på lavt blus. Der blev derfor åbnet op for øget adgang til universiteterne, censuren blev desuden lempet en del, og en lang række nye aviser og tidsskrifter begyndte at udkomme. Også de stærke begrænsninger i udrejsetilladelserne blev ophævet, og russerne strømmede nu til Vesteuropa. Dertil kom, at mange forviste fik lov til at vende tilbage fra Sibirien, bl. a. vendte nogle af de overlevende dekabrister hjem. Tøbruddet var nu ved at sætte ind, blev det sagt – efter en lang isvinter.

Livegenskabets ophævelse

Det altoverskyggende problem, som Aleksander den 2. nu stod over for at skulle løse, var livegenskabets ophævelse. Af Ruslands dengang 67 millioner indbyggere var de 23 livegne, og set fra en rent økonomisk synsvinkel stod det mere og mere klart, at denne institution udgjorde en mægtig bremseklods på en videre økonomisk udvikling med alt, hvad dette ville indebære af begyndende industrialisering og afvandring fra landbruget. Men en sådan reform ville selvfølgelig møde stor modstand fra godsejerne, og det viste sig da også, at da livegenskabets ophævelse endelig blev proklameret – i 1861 – var hverken bønderne eller adelen tilfredse. Ganske vist fik bønderne deres personlige frihed; derimod var deres krav om jord overhovedet ikke indfriet, idet godsejerne næsten kun afgav de lodder, bønderne hidtil havde dyrket til eget brug – ofte i beskåret stand, og bønderne skulle ovenikøbet betale en pris herfor, der var 2-3 gange højere end salgsværdien. Staten stillede her midler til rådighed, og bønderne skulle derefter afdrage købesummen over en periode på 49 år.

Sommeren 1861 blev derfor en urolig sommer; de tilbagevendende bondeuroligheder og opstande var stilnet noget af, mens man ventede på zarmanifestet om livegenskabets ophævelse, men da det blev klart, hvad det i virkeligheden indebar, tog uroen voldsomt til; opstandene blev imidlertid slået brutalt ned af myndighederne.

Studenterne

Som nævnt var Aleksander den 2. ganske klar over, at den kunstige og voldsomme indskrænkning af uddannelse og forskning under Nikolaj den 1. på langt sigt havde vist sig at få vidtgående følger for landets teknologiske og militære niveau, og uddannelsespolitikken blev da også ændret umiddelbart efter, at han var kommet til magten. Bl. a. blev det allerede i 1855 tilladt universiteterne at optage studenter ved alle fakulteter i ubegrænset tal, og snart strømmede de ind mod universitetsbyerne fra alle egne af landet i stort tal. En helt ny type studenter uden privilegier eller økonomisk støtte hjemmefra begyndte nu at præge studentermiljøerne og skulle komme til at gøre det den næste snes år, hvad der også fik vidtrækkende politiske konsekvenser.

De fleste af dem var meget fattige; mange af dem var kommet til fods til universitetsbyerne og håbede at kunne tjene til studierne gennem en eller anden form for erhvervsarbejde. Om sommeren sov de i parkerne, om vinteren boede de mange sammen i usle kamre. Dette intellektuelle proletariat følte sig på ingen måde solidarisk med systemet, og havde langt bedre end den forrige studentergeneration indblik i de elendige kår størstedelen af den russiske befolkning levede under.

Som nævnt havde Krim-krigen blottet nogle af landets fundamentale svagheder; den autoritært organiserede kæmpekolos havde vist sig ikke at hvile på så solid grund endda, – der begyndte at blive rokket ved selve autoritetsbegrebet, hvad der specielt afspejlede sig i den nye studentergenerations holdning og aktiviteter. Studenterdemonstrationer – noget ganske uhørt under Nikolaj den 1.s militaristiske styre – blev nu en realitet, og det kunne også ske, at en professor, hvis undervisningsmåde studenterne ikke brød sig om, blev anmodet om at trække sig tilbage. Desuden begyndte de at organisere sig, først rent fagligt og senere mere politisk. Adskillige steder indledte studenterne også en mere udadvendt form for aktivitet – man grundlagde f. eks. de såkaldte »søndagsskoler«, hvor studenterne lærte voksne at læse og skrive, initiativer, der ofte udviklede sig til centrer for udbredelse af revolutionær propaganda, og de blev da også hurtigt forbudt igen.

Da det imidlertid i 1861 viste sig, at alle forhåbningerne om en virkelig dybtgående reform af bøndernes stilling ikke blev til noget, kom det til en lang række demonstrationer blandt studenterne, og nu slog myndighederne til med arrestationer og afsættelse af mere liberale professorer. Desuden blev de fleste af de ændringer, der var blevet gennemført efter at Aleksander den 2. var blevet zar, trukket tilbage.

Det ville nu blive næsten umuligt for ubemidlede studenter at komme til at studere, idet det årlige universitetsgebyr blev sat så højt, at man kunne forhindre »den overdrevne tilgang til de højere skoler af ungdom fra samfundets laveste lag for hvem uddannelse er overflødig, idet den er en unødvendig luksus,« som myndighederne udtrykte det. Studenternes organisationer blev også forbudt, og overtrædelse af de mange nye forskrifter, der nu blev indført, ville blive straffet med relegering. I øvrigt blev professorernes løn forhøjet, samtidig med at det blev understreget, at overbærenhed over for studenterne ikke ville blive tolereret.

Alle disse nyordninger blev vedtaget umiddelbart inden sommerferien i 1861. Da studenterne om efteråret vendte tilbage til universiteterne, tog de imidlertid kampen op mod myndighederne for at få annulleret disse nye forordninger, og i september udviklede universitetsuroen i St. Petersborg sig til en større demonstration – den største i byens historie.

En deltager i demonstrationen fortæller:

»Man havde aldrig nogensinde set et sådant syn. Det var en vidunderlig septemberdag … I gaderne sluttede pigerne, der netop var begyndt at gå på universitetet, sig sammen med et antal unge mænd af forskellig baggrund og profession, som kendte os eller blot var enige med os … Da vi nærmede os Nevskijprospekt, kom de franske barberer ud af deres barbersaloner, – deres ansigter lyste op, og de svingede muntert med armene, mens de råbte: »Revolution! Revolution!«³

Regeringens svar fulgte hurtigt. Undervisningen ville blive suspenderet og ikke genoptaget, før studenterne havde skrevet under på, at ville holde de nye regler. Disse krav blev mødt med nye uroligheder, efterfulgt af en lang række arrestationer, bl. a. af studenternes talsmænd, skønt de havde fået løfte om frit lejde. Først i 1863 åbnede universiteterne for alvor igen. I en kort periode forsøgte studenterne at organisere et såkaldt frit universitet med progressive professorer som lærere, men forsøget mislykkedes.

Fra 1863 og til årtiets slutning var der forholdsvis roligt på universiteterne, hvilket dog ikke betød, at der ikke – under den mere eller mindre fredelige overflade – var ved at ske nogle dybtgående ændringer; konsekvenserne af disse ændringer skulle imidlertid først vise sig i 70erne.

Nihilisterne

»60ernes nihilister blev til 70ernes revolutionære« skrev en tidligere revolutionær Stepniak (alias Sergej Kravtjinskij) i sin bog »Underground Russia« fra sit eksil. Trotskij udtrykte det på en lidt anden måde, idet han betegnede den hektiske periode, der fulgte efter Krim-krigen, som »vort korte 18. århundrede« – oplysningstiden, der i de fleste vesteuropæiske lande strakte sig over et længere tidsrum, var i Rusland så at sige blevet presset sammen til nogle få år.

Karakteristisk for denne periode blandt store grupper af intellektuelle var et brud med gamle normer og tænkemåder – et opgør med forældede strukturer og samlivsformer samt en umættelig hunger efter viden. For først med tilstrækkelig viden og oplysning ville man for alvor kunne gå i gang med at løse den russiske befolknings kæmpemæssige problemer, mente man.

60ernes generation fik således hæftet betegnelsen nihilister på sig, fordi de satte spørgsmålstegn ved alle tidligere accepterede forestillinger – religion, familien, autokratiet. Senere – da udviklingen begyndte at eskalere og attentater blev et led i den nye politiske strategi – blev betegnelsen »nihilist« imidlertid ofte forbundet med begrebet terrorist, specielt i de vestlige beskrivelser af, hvad man erfarede af skrækblandede nyheder fra zarens Rusland.

Det store behov efter viden, som kendetegnede 60erne, førte til en hektisk og ofte temmelig ufordøjet tilegnelse af de filosofiske videnskabsteoretiske strømninger i vesten, specielt de positivistiske og materialistiske. Tyske materialister som Büchner, Moleschott og Vogt, der i dag er næsten fuldstændig ukendte, blev oversat og diskuteret intenst. Det samme gjaldt Spencer, Feuerbach, Comte og Stuart Mill. Ofte kendte man blot de mange vestlige filosoffer og samfundsdebattører fra et sammendrag i en tidsskriftsartikel eller lignende, hvad der dog ikke forhindrede folk i at deltage i diskussionerne med liv og sjæl. – Forudenfilosofien stod naturvidenskaberne i perioden efter Krim-krigen i centrum for interessen. Darwins vigtige bog »Arternes oprindelse«, der udkom i 1859, kom 5 år senere i russisk oversættelse, og på universiteterne var der som regel fuldt i auditorierne, når der blev holdt forelæsninger over zoologi, kemi, geologi, biologi m. m.

Selve ordet »nihilist« forstået som betegnelse på denne nye generation af studenter og intellektuelle, der både i teori og praksis forsøgte at gøre op med alt det gamle, dukker første gang op i Turgenjevs roman »Fædre og sønner« fra 1862, (ordet havde også i en russisk sammenhæng været anvendt tidligere, men i en lidt afvigende betydning). En af hovedpersonerne, Bazarov bliver netop i romanen betegnet som nihilist, og hans ven Arkadij forsøger mere præcist over for sin onkel at forklare, hvad en nihilist er: »En nihilist er et menneske, der ikke bøjer sig for nogen autoritet, som ikke tager noget princip til troende, lige meget hvor megen respekt det er omgivet med«.

Også i et andet vigtigt værk fra perioden, nemlig Tjernysjevskijs⁴ roman »Hvad må der gøres« (med undertitlen »Af fortællinger om nye mænd og nye kvinder«), der kom året efter i 1863, finder vi en beskrivelse af den kommende tids revolutionære, personificeret i adelsmanden Rahmetov, der nu lever et yderst spartansk liv – både i sin dagligdag, men også på det rent følelsesmæssige plan. Forelskelser er f. eks. en luksus, man som revolutionær ikke kan tillade sig.

Bogen fik på grund af sin beskrivelse af »nihilisterne« – den ny tids mennesker – en enorm indflydelse på sine samtidige, men i øvrigt også på senere generationer, (f. eks. satte både Plechanov, Lenin og Gorkij den højt, og Lenins gæld til Tjernysjevskij viser sig i titlen på hans bog fra 1902 »Hvad må der gøres«). Rahmetov, en af 70ernes kommende revolutionære, er imidlertid kun en biperson i bogen – og hovedvægten er lagt på at fortælle om nogle unge mennesker, der slutter sig sammen i en »kommime«, hvor specielt den kvindelige hovedperson Vera, spiller en central rolle, idet det er hende, der er initiativtageren til det produktionskollektiv efter socialistiske principper, der efterhånden vokser frem. Og bogen ender med at vise, at også de følelsesmæssige problemer, der kan opstå, hvis man f. eks. forelsker sig i en anden, end den man oprindeligt lever sammen med, kanløses rationelt og hensigtsmæssigt.

Den grundlæggende filosofi i Tjernysjevskijs roman – som også kommer til udtryk hos adskillige andre russiske samfundskritikere i 60erne – var en filosofi, der hyldede ideen om, at hvis blot det enkelte menneske fik lov til at udvikle sig frit, ville det i sidste instans være til alles bedste. Man skulle ikke fornægte sig noget, men bygge sit liv fornuftigt op. Mennesket var nemlig skabt til lykke, men forudsætningen herfor var frihed til at handle, og et fornuftigt menneskes lykkekrav ville i virkeligheden kun tilsyneladende komme i konflikt med andre menneskers lykke, idet et rationelt menneske – når alt kom til alt – ville respektere andre menneskers integritet, hvis det fik lov til at udvikle sin individualitet.

»Hvad må der gøres« blev hurtigt forbudt og kunne først udkomme igen i 1905, men cirkulerede i mellemtiden i afskrifter og blev næsten en bibel for de unge, der følte sig i overensstemmelse med den holdning, der gennemsyrede bogen, og som ogsåforsøgte i praksis at leve, som det blev beskrevet hos Tjemysjevskij.

Tjemysjevskij fik således stor indflydelse på 60ernes generation, og var også med til at udforme nogle af de centrale ideer i 70ernes narodnik-bevægelse – bevægelsen »ud til folket«. Her byggede han videre på Herzen, der som nævnt var emigreret allerede i 1847, men som med sin skribentvirksomhed — specielt i tidsskriftet »Klokken« — var med til at præge debatten i selve Rusland. Herzen stod selv efterhånden meget desillusioneret over for de revolutionære muligheder i vesten og mente, at den kendsgerning, at Rusland var så ungt et land, kunne vise sig at være en fordel. Det kunne måske gøre det lettere at opbygge socialismen her, for de traditionsløse russere havde intet i fortiden, de ville begræde. Dertil kom, at der i Rusland fandtes en institution, som kunne føre landet over i socialismen, uden at det behøvede at gennemgå en række borgerlige revolutioner. Han tænkte her på landsbyfællesskabet (obsjtjina’en eller mir’en), som havde beskæftiget russiske revolutionære lige siden dekabristerne havde drøftet dens plads i et moderniseret Rusland. Først i emigrationen begyndte Herzen imidlertid at udvikle ideen om, at landsbyfællesskabet kunne blive den kerne, hvoraf den russiske socialisme kunne gro. Denne idé blev helt central for de senere narodnikker.

Tjernysjevskij var på mange måder enig med Herzen i, at det ville være vigtigt at forsøge at fastholde det kollektive princip, der kom til udtryk i landsbyfællesskabet. Lykkedes det at bevare de kollektive rødder, ville overgangen til socialismen blive mindre kompliceret. Men i modsætning til adskillige narodnikker – og delvis også til Herzen – så Tjernysjevskij en hel del mere nøgternt på mir’en; mens mange narodnikker nærede en næsten religiøs veneration for denne ægte folkelige russiske institution, som de sammenholdt med det degenerede vesten, mente Tjernysjevskij, at man skulle passe på ikke at idealisere landsbyfællesskabet, som heller ikke var nogen statisk størrelse; man skulle hele tiden sammenholde udviklingen i Rusland med udviklingen i vesten, lære af vestens erfaringer og forstå, at en revolutionær udvikling i vesten var nødvendig for et heldigt forløb i Rusland.

Det var altså skribenter som Herzen og Tjernysjevskij, der var med til at lægge grunden for den analyse af det russiske samfund, der fokuserede på folket, narod, og på dets institutioner, og med folket tænkte man af gode grunde i første række på bondebefolkningen. Konsekvensen af disse overvejelser skulle først for alvor manifestere sig i 70erne med valfarten ud på landet – specielt i 74 og 75, men allerede i begyndelsen af 60erne kunne man hos Herzen møde slagordet »ud til folket« (»v narod«), der også gav tilhængerne deres russiske navn, narodnikkerne. I en kommentar til studenterdemonstrationerne i 1861 hyldede Herzen studenterne for at have protesteret mod myndighedernes overgreb og beskrev emigranternes modtagelse af nyheden om demonstrationerne: »Åh, om I vidste, hvor vort hjerte slog, hvorledes tårerne sprang frem i vore øjne, da vi læste om studenterurolighederne i Petersborg. Derfor var studenternes plads nu ude hos folket: »Ud til folket, til folket! – dèr er jeres plads, I videnskabernes landflygtige«.

Men endnu var det dog kun enkeltpersoner, eller mindre grupper, der mente, at løsningen på Ruslands store problemer lå i, at studenter og andre fra intelligentsiaen skulle drage ud til den russiske bondebefolkning, for her at arbejde med oplysning og propaganda.

En maj morgen kunne folk i Moskva og i St. Petersborg f. eks. på deres dørtrin og i deres post finde en illegal proklamation »Det unge Rusland«. Proklamationen var blevet smuglet ud fra en fængselscelle, og var skrevet af studenten Peter Zaitjnevskij, der havde været aktiv under studenterurolighederne, og som nu opfordrede studenterne til at drage ud til bønderne og agitere. Nogle få fulgte hans opfordring, og selv forsøgte han på vej hjem til sin familie åbenlyst at overbevise bønderne om, at jorden tilhørte dem, og hvis godsejerne ikke ville afgive den frivilligt, skulle de tvinges dertil med magt. Hans diskussioner med bønderne, som han trods advarsler fortsatte ganske åbenlyst, da han kom hjem, førte ham frem til den konklusion, at den proletariske intelligens, der ligesom bønderne var undertrykt, måtte tage førerskabet i denne kamp. Og da han bl. a. i et brev til en bekendt forsøgte at videreudvikle disse ideer, blev han arresteret, da brevet blev opsnappet.

Det er nogle af disse tanker, der kommer til udtryk i »Det unge Rusland«, hvori der blev taget afstand fra de mere moderate (bl. a. også Herzen). Det var en blodig og ubarmhjertig revolution, der stod for døren, en revolution med bøndernes støtte og under ledelse af det revolutionære parti, der skulle tage magten og ved hjælp af et diktatur give samfundet nye økonomiske og sociale principper på kortest mulig tid. Proklamationen gik iøvrigt ind for, at målet måtte være et republikansk forbund, der hvilede på bondekommunerne – der skulle være fælleseje af fabrikkerne, ægteskabet skulle likvideres, og samfundet tage sig af børnenes opdragelse og uddannelse.

Proklamationen var underskrevet af en fiktiv revolutionær centralkomité, og myndighederne blev ikke klar over, at det var Zaitjnevskij, der var forfatter; han fik et par års fængsel, men fortsatte også efter sin tilbagekomst med illegalt politisk arbejde.

I samme periode blev der uden for fængselsmurene gjort det første alvorlige forsøg på at skabe en revolutionær organisation, der kunne samle de mange forskellige grupperinger under en central ledelse. Gruppen, der havde fået navnet »Jord og frihed«, blev støttet af Tjernysjevskij, men på grund af arrestationer fik den dog kun en kort levetid.

Proklamationen »Det unge Rusland« virkede meget chokerende på mange – specielt kravene om familiens opløsning, og da udbredelsen af skriftet faldt sammen med nogle voldsomme brande i St. Petersborg, hvor et helt kvarter af tæt sammenbyggede træboder blev raseret og tusindvis af mennesker blev husvilde, forlød det straks, at det var »nihilisterne«, der havde påsat brandene. Hvad årsagen var, er aldrig blevet opklaret – muligvis var der blot tale om de sædvanlige brande, omend af større omfang, der hver sommer plejede at bryde ud i Rusland i de tætpakkede russiske byer, muligvis var der tale om regeringsprovokatører, der ville vende befolkningen mod de revolutionære. Under alle omstændigheder gav det regeringen anledning til at foretage en lang række arrestationer, bl. a. blev Tjernysjevskij arresteret i juli måned, hvorefter han blev indsat i den berygtede Peter-Paulsfæstning. Han blev idømt mange års fængsel og forvisning – kom i alt til at tilbringe den næste snes år i fængsler. Men inden deportationen ønskede regeringen at ydmyge ham. Han blev bundet til en skamstøtte, forsynet med et plakat på brystet, hvor der stod »statsforbryder«, mens hans kårde (på grund af den eksamen han havde taget, var han formelt adelsmand) blev brudt. Først efter mordet på Alexander den 2. i 1881 vendte han tilbage til Rusland; de revolutionære havde lovet at forholde sig passive under den ny zars kroning mod at en række politiske fanger til gengæld fik amnesti. Han døde i 1889.

Af de store forhåbninger, man havde gjort sig i begyndelsen af Alexander den 2.s regeringstid, var der nu ikke meget tilbage, på trods af at der i 60erne blev gennemført forskellige administrative og juridiske reformer. Efter brandene i 1862 og nedkæmpelsen af det polske oprør i 1863, hvor flere russiske officerer var gået over på polakkernes side, blev repressionen stadig øget, for slet ikke at tale om perioden efter 1866, hvor der fandt et mislykket attentat sted mod zaren.

Attentatmanden var en forhutlet student Dmitrij Karakozov, med tilknytning til en hemmelig gruppe, der legede med tanken om at udføre attentater på zaren og andre højtstående personer.