Hanne Brandt

En mor til Linda

Lindhardt og Ringhof

En mor til Linda

Copyright © 1987, 2017 Hanne Brandt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711710944

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Hvor er Linda?

Jeg kunne ikke finde Linda.

Vi plejede altid at mødes omme ved cyklerne og følges hjem fra skole, men i dag var hun der ikke.

Først troede jeg, hun bare var kørt i forvejen, men da jeg kom tilbage til børnehjemmet, var hun heller ikke der.

Og ingen havde set hende.

Jeg tænkte mig om.

Havde hun sagt noget om, at hun skulle på biblioteket? Eller købe noget for Johanne?

Men så ville hun have taget mig med. Det gjorde hun altid.

Jeg spurgte alle, undtagen de voksne. De ville bare sladre til Bent og Johanne, og så ville de blive forskrækkede eller sure på Linda, hvis hun var blevet væk uden at give besked.

Bent og Johanne er vores nye forstanderpar. Det vil sige, nu har de været her et halvt år, og det er noget andet end Arnold og Erik.

Anne og Erik Arnoldsen.

Det var dem, vi havde før.

Jeg havde næsten glemt, hvordan Erik så ud, for det var Arnold, der bestemte alting.

Hun var den værste heks, jeg nogen sinde har kendt, og det allerværste var, at hun ikke kunne lide Linda.

Det var Lene, der hjalp os til sidst.

Lene Bach.

Hun er journalist, og hun fandt ud af, at Arnold og Erik snød med pengene. De brugte dem selv i stedet for til børnehjemmet.

Lene meldte dem til politiet, også fordi de havde »øvet fysisk og psykisk vold mod børnene på børnehjemmet«.

Gert forklarede, at det betød, de havde slået og skældt ud.

Mest det sidste.

Jeg havde kun set Arnold slå én gang. Det var, da hun gav Linda en lussing.

Ellers var hun altid sur, og vi fik næsten aldrig lov til noget.

Men så kom Johanne og Bent, og så blev det igen ligesom i gamle dage.

Næsten.

Da vi var helt små og kom til børnehjemmet, var det Karin og Svend, som var forstanderpar.

Vi elskede Karin og Svend.

Men de måtte rejse, fordi deres søn blev kørt ned af en bil og ikke kunne gå. Det skulle han til København for at lære, og så flyttede de.

Det var den værste dag i vores liv.

Og så kom Arnold og Erik.

Det varede to år, før vi sammen med Lene fandt ud af, hvad de var for nogen, så vi kunne slippe af med dem igen.

Johanne og Bent var der ikke noget i vejen med.

Der var ikke nogen, der prøvede at løbe deres vej mere.

Ikke engang Theo.

Han havde ellers prøvet at smutte et par gange før.

Sidste gang havde Gert holdt ham nede i cykelskuret, mens Linda og jeg spærrede døren.

Men det var snart længe siden.

Og han var helt holdt op med at snakke om sin far, som ikke ville have ham. Han rendte i hælene på Bent, som lærte ham en masse om træer og buske i haven.

»Den dreng har grønne fingre,« sagde Bent.

»Må jeg se?« sagde Gert og greb en af Theos store labber.

»Sludder,« sagde han så. »De er sgu akkurat lige så lyserøde som mine.«

Theo rystede på hovedet og trak hånden til sig.

»Det betyder, at man er god til at få planter til at gro,« sagde han.

Lidt genert, men alligevel stolt.

Den dag, Bent og Johanne kom, gik Johanne gennem rummene og så sig om. Og alle ungerne lige bagefter hende.

Da hun havde set det hele, stoppede hun og sagde:

»Her trænger sandelig til at blive malet. Er der nogen, der vil hjælpe?«

Det ville vi alle sammen.

I begyndelsen.

Efterhånden var der ikke så mange. Og nu er det næsten kun Linda og mig.

Vi tager et rum ad gangen.

Vi havde aftalt, at vi skulle starte på køkkengangen i dag, men Linda er her altså ikke.

Hvad skal jeg sige til Johanne, hvis hun ikke dukker op til tetid?

Theo kom ind fra haven med jord under neglene. Han så glad ud.

»Jeg skal lige vaske hænder,« sagde han og forsvandt ind på toilettet.

»Har du set Linda?« råbte jeg efter ham.

Han stak hovedet ud.

»Næ. Fulgtes du ikke med hende hjem?«

Jeg rystede på hovedet og slentrede ind i stuen.

De andre var der, og så snart Theo kom, blev der sagt »værsgo«.

Jeg åndede lettet op og skulle lige til at kaste mig over en ostemad.

Så lød Johannes stemme hen over bordet:

»Nete, hvor er Linda?«

Da far forsvandt

Der var ikke andet at gøre end at sige det, som det var.

Jeg anede ikke, hvor Linda var.

Johanne så over på Bent, men han virrede lidt med hovedet og sagde, vi bare skulle drikke vores te. Så kom Linda nok.

Men sådan noget har hun aldrig gjort før.

Vi er altid sammen, Linda og jeg.

Selvfølgelig ikke hele tiden i skolen, for vi går ikke i samme klasse.

Linda er kun 11 år. Jeg er 13.

Men vi er sammen i frikvartererne, og da vi var mindre, hjalp hun mig altid, når der var nogen, der drillede med far.

Hun bliver frygtelig hidsig, når nogen siger, far drikker. Og hun kan tæve drenge, der er større end hende selv.

Men det sker ikke så tit mere.

Det er også snart tre år siden, vi har set far, så der er ingen, der rigtig kan huske ham mere. Og der er ingen, der har set ham fuld for nylig, for han har slet ikke vist sig her på egnen i den tid.

Han forsvandt, da hans hus brændte, og Arnold og Erik kom til børnehjemmet.

Men han lovede at komme tilbage. Engang.

Han har drukket, så længe jeg kan huske, og det var nok derfor, vi kom på børnehjem. Og så fordi mor rejste med en anden mand. Men hende kan vi slet ikke huske.

Når far var fuld, var han næsten altid sjov. Han var i hvert fald aldrig sur som Arnold. Vi savner ham, og jeg tror, Linda regnede med, han ville komme vandrende lige ind på gårdspladsen dagen efter, Arnold og Erik var blevet hentet af politiet.

Men han går omkring på landevejen. Det ved vi, for en af hans kammerater kom forbi sidste år med en hilsen til os.

Og når man lever sådan, så læser man ikke aviser. Det har jeg forklaret Linda. At far slet ikke har læst om Arnold og Erik og ikke aner, de er væk.

»Men en dag får han det at vide, og så kommer han, « sagde jeg for at trøste.

Men Linda gik bare ned og satte sig på bådebroen og så sur ud. Der sad vi altid, når vi snakkede alvorligt.

Vi havde siddet der masser af gange og snakket om far, og jeg begyndte også med nogle af de gamle historier fra dengang, vi besøgte ham i hans gamle hus.

»Jeg gider ikke høre de gamle, idiotiske historier igen,« sagde Linda hidsigt.

Og siden har hun ikke villet snakke om far.

Det er jeg meget ked af, så nu er jeg begyndt at skrive alt det ned, jeg kan huske om ham.

For hvad nu, hvis vi bare glemmer alting?

Jeg har også prøvet at tegne ham, men det er næsten det værste.

Jeg kan ikke rigtig huske, hvordan han ser ud.

Jo, han har store ører, for Linda har sine stritører efter ham. Og de brune øjne.

Så prøver jeg at tegne Linda og lave ansigtet om til en mand med hue og skæg.

Men det bliver ikke særlig godt. Jeg kan ikke få det til at ligne.

Jeg prøver for mindst tusinde gang at se hans ansigt for mig, mens jeg går alene og maler køkkengangen.

Så kommer Johanne ud til mig.

»Se nu ikke så ked ud af det, Nete,« siger hun og griber en pensel. »Linda kommer sikkert snart.«

Jeg fortalte hende ikke, at det faktisk var far, jeg tænkte på.

Da Karin og Svend var her, kom han tit og sad i køkkenet og fik en kop kaffe, men Johanne kender ham ikke. Så jeg har slet ingen at tale med om ham, når Linda ikke vil.

Johanne begyndte igen at spørge om Linda. Om hun ikke havde sagt noget, som jeg måske havde glemt?

Jeg tænkte, så det knagede, men kunne ikke komme i tanker om noget.

»Ja, ja. Så venter vi til klokken fem. Så må vi gøre noget,« bestemte Johanne.

Vi malede løs på hver sin væg og prøvede at snakke om andre ting.

Fem minutter i fem lagde Johanne penslen.

»Nu går jeg over til Bent. Så må vi finde ud af, hvad der skal gøres.«

Jeg lod pensel og maling være og fulgte efter.

Mens jeg trasker i hælene på Johanne hen over gårdspladsen, begynder jeg at blive bange.

Hvor er Linda? Er der sket hende noget?

Så stopper vi begge to som på kommando og vender os om.

Det knaser i gruset, da en cykel med stor fart svinger ind på gårdspladsen.

Det er Linda.

Hos Lene

Hun bremser lige foran os.

Hendes kinder er røde, og hun puster og stønner. Hun må have haft fart på.

»Und… und.. undskyld,« fremstammer hun. »Jeg…«

»Hvor i alverden har du været?« spørger Johanne.

»Ho… hos Lene.«

»Lene?«

»Ja. Lene Bach.«

»Hvem er det?« spørger Johanne.

»Det er hende journalisten, der fandt ud af det med Arnold og Erik,« forklarer jeg.

»Hvad skulle du der?«

»Bare besøge hende.«

»Men hvorfor sagde du det ikke til os? Ikke engang Nete vidste, hvor du var.«

»Jeg havde ikke bestemt det. Jeg fik bare pludselig lyst til det.«

»Så kunne du have ringet hjem.«

Linda hang med hovedet og så flov ud.

»Før fik vi aldrig lov,« sagde jeg for at undskylde hende.

Vi havde ikke rigtig vænnet os til, at vi godt måtte nu.

»Det er i hvert fald godt, du er her. Men husk det nu til en anden gang.«

Så gik Johanne, og Linda og jeg stod og gloede på hinanden.

Det var første gang, hun gjorde noget uden at fortælle mig det. Eller tage mig med.

Jeg stod og blev gal på hende.

»Hvorfor kunne du ikke sige det til mig?«

»Det var bare en idé, jeg pludselig fik.«

»Du ville måske ikke have mig med?«

»Jo, men det var bare sådan en idé, der pludselig slog ned i mig, og så drønede jeg af sted.«

»Du kan bare sige til, hvis du ikke vil være sammen med mig.«

Nu var jeg lige ved at græde, og Linda smed cyklen fra sig og slog armene om mig.

»Undskyld, Nete. Næste gang tager vi sammen hen og besøger hende, ikke?«

»Næste gang? Skal du derhen igen?«

»Ja. Hun syntes, det var så hyggeligt. Så spurgte hun, om jeg ikke kom igen.«

»Du?«

»Ja, men hun kender da også dig.«

»Men hun har ikke inviteret mig, vel?«

»Nete, hold nu op. Vi ringer til hende og siger, vi begge to kommer på fredag, ok?«

Linda kunne altid overtale mig, så til sidst nikkede jeg.

Og mens vi malede videre på køkkengangen, fortalte hun om besøget hos Lene.

Hun var gået op på avisen, og Lene havde hentet sodavand og kager, og de havde snakket om dengang med Arnold og Erik.

»Men næste gang skal vi hjem til hende. Hun har en lejlighed i Engtoften.«

Jeg havde ingen anelse om, hvor Engtoften var, men Linda omtalte Lene og hendes verden, som om hun vidste alt om hende.

»Så henter vi hende på avisen og kører med hende hjem derfra. Hun har fået en rød Fiat.«

Hun sagde Fiat, som om det var en kæmpestor, sølvfarvet bil med privatchauffør. Men så vidt jeg vidste, var det da bare en lille spand, som man nærmest skulle være dværg for at komme ind i.

Jeg kunne alligevel ikke lade være med at glæde mig til fredag, og det var også hyggeligt at se Lene igen. Og hun så ud til at være lige så glad for at se mig som Linda.

Linda slog armen ud mod den røde bil.

»Se, Nete. Det er Lenes bil. Er den ikke flot?«

Hun lød næsten, som om det var hendes egen.

Hun ville vist også gerne have vist mig rundt i Lenes lejlighed, men det kunne hun jo ikke så godt, for det var første gang, vi begge to var der.

Det var nu også hurtigt overstået. Den lå på anden sal i en blok, og der var en stue, et køkken og et badeværelse. Og så et lillebitte rum, som Lene kaldte sit arbejdsrum.

»Bor du her helt alene?« spurgte jeg.

Lene nikkede.