Historisk kildehæfte udgivet af historielærerforeningen

Elisabeth I’s og Shakespeares England

Jørgen Sonne

Lindhardt og Ringhof

Elisabeth I’s og Shakespeares England

Copyright © 1969, 2017 Jørgen Sonne og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711714560

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Denne mosaik af tekster giver sit billede af Englands samfund og kultur i overgangen fra sen middelalder til den såkaldte renaissance. Elisabeth I. s. styre og Shakespeares virksomhed er dens ydre ramme i tid. Anvendt med varsomhed vil en del tekster også kunne belyse almene europæiske forhold i denne periode.

Udvalget sigter på brug i højere undervisningsformer, særligt gymnasiet, og på læsning af historisk interesserede. Ved undervisning må udvalg og en gennemarbejdning foretages, da samme emner belyses i forskellige tekster. Forfatteren har vovet at følge den røde betænknings interesse op for kulturel historie. Derved er tidens tro, forestillingsverden og psyke i en brutal overgangsperiode medtaget, og samspillene indenfor en kultur er ikke søgt overforsimplet. Forståelse af en fjern tids særlige sammenhænge tør ikke anses for nytteløs i en epoke, hvor stadig fler og ny kulturblandinger kalder på opmærksomhed og øget indsigt. Således vil visse tilstande i u-lande som Indien gøre Elisabeth-tiden mer nærværende.

Noterne dækker fremmede og mindre kendte ord samt geografiske navne. Personregistret medtager kildernes forfattere og vigtigere personer, der nævnes i teksterne. Væsentlige detaljer til belysning af socialhistorien kan drages ud herfra. De to tillæg rummer videre oplysninger om sociale love, rejser og handel. Indledningerne giver en ramme til forståelse af de enkelte grupper af tekster.

Af teksterne er een, Elisabeths brev til Frederik 2., en anonym oversættelse fra 1823. Pavebullen af 1570 er venligst oversat af Jørgen Meier, M. A., mens alle øvrige oversættelser er foretaget af forfatteren. Gengivelserne af tidens termini er selvsagt kun tilnærmelser.

Musiklærere og litteraturundervisere vil kunne medarbejde ved læsningen af teksterne, der også kan give sidelys på disciplinerne kunst- og idéhistorie, folklore, geografi, biologi og astronomi. Og så er da alle korrektioner og forslag til forbedring meget velkomne!

Jørgen Sonne

Kapitel I

Den grønne ø om englands styre

Englandsrejsende, der er nået udenfor industrialismens endeløse byvækst, vil genkende de yndefuldt landlige forhold, som Elisabethanerne beskriver, nøgternt, vidt interesserede, klassisk belæste. Også grundlaget for industriens vækst i nyere tid findes i deres tekster og egen tid: kullet og metallerne og de nu helt forsvundne skove (side 57 f). Netop i 1500-tallets sidste årtier kom det første opsving i mineindustrierne. Folketallet lå stigende fra vel 3 til 4 millioner igennem århundredet, trods den høje dødelighed; de hygiejniske forhold i byerne var gyselige (og det forblev de op i 1800-tallet). Og så var datidens englænere vilde folk at holde styr på.

I over en menneskealder regerede Elisabeth I landet som den sidste af Tudorernes slægt. Ved sin side havde hun Statsrådet, the Privy Council, hvor de højeste rigsembedsmænd og dronningens hoffolk havde sæde, en snes mennesker ialt. Dronningen afgjorde al politik, krig og fred, valg af ministre og vigtige udnævnelser, borgerlige, militære og religiøse sager. Rådet gjorde regeringsarbejdet, og hun deltog aldrig i dets møder. Men for at kunne rådføre sig om hendes vilje, fulgte Statsrådet hende rundt på slottene og på de kongelige rundrejser. Rådets vigtigste person og dronningens nærmeste rådgiver igennem et helt liv var rådssekretær Burghley, Lord Cecil. Han var en art udenrigs- + indenrigsminister. Efter sin død efterfulgtes han af sin søn Robert Cecil, adlet som jarl af Salisbury, der fortsatte i tjenesten under Jakob I. Klikedannelse og kampe om indflydelsen i Statsrådet blev heftigere mod enden af Elisabeths styre. (Breve til Statsrådet, se side 53 f, 54, 79, 94 f, 129 f, 131).

Dette statsråd behandlede ved to kongelige segl store og meget små sager, det modtog og krævede information og udstedte ordrer overalt og kunne ene lade anvende tortur (!). Dets forhandlinger foregik ofte højst uformelt, og dets beføjelser var ikke afgrænsede, specielt ikke overfor domsmagten. Suppleret med de højeste af rigets advokater fungerede det som domstolen Stjernekammeret.

Rigets højeste domstole, og derimellem kirkens, lå i Westminster, og af de mere end syv skal kun fremdrages tre, der kaster lys over tidens indviklede retsforhold. Stjernekammeret var nu blevet en ren kriminalret, særlig i sager mod højtstående lovbrydere. Disse forvaredes i the Tower ved London, hvor også halshugninger af højforrædere foregik. Kanslerretten, Chancery, sorterede under Lordkansleren og tre overdommere, Lord Chief Justices. Den behandlede testamentariske og brugsretlige spørgsmål, i en tid hvor megen jord skiftede ejer og store formuer skænkedes til samfundsnyttig brug. Denne kanslerret arbejdede efter borgerlig ret, civil law, og efter sund fornuft. Derved rettedes den imod de lokale faste domstole, der arbejdede på grundlag af privat og lokal sædvaneret, common law. To gange årligt foretog overdommerne en rundrejse i landet, hvor de påhørte stedlige sager og kunne foretage løsladelser på stedet. Meget populær var endelig „Klageretten“, som særligt behandlede sager om gæld og klager fra fattige folk, der ikke kunne betale de lokale salærer eller få deres ret. I nødstilfælde kunne bønskrifter afgives direkte til Statsrådets medlemmer, som derpå kunne indgribe i sagerne.

Retssystemerne i England hvilede således på sædvaneret, og ved de højeste instanser på borgerlig ret, med meget få indslag af den romerret, som trængte igennem ved det øvrige Europas kongelige domstole og dér viser fremefter til enevældens tider.

Et riges administration, i vor tids forstand, er fremgået af rettens udøvelse tilbage i middelalderen. Derfor ser man i denne overgangstid flydende overgange imellem vore tre statsmagter, nærmest i omvendt rækkefølge, den dømmende, udøvende og lovgivende.

Lokaladministrationen hvilede først og sidst på fredsdommerne, det vigtigste led i tidens styre. Embedet var middelalderligt, dets omfang stærkt udvidet under Tudorerne, og alle fredsdommerne kom af lavadelen og var ulønnede. Der var 20 til 60 fredsdommere pr. grevskab, og i hele England år 1590 kun 1.738. (løvrigt overlever hvervet endnu i England). Lordkansleren udnævnte fredsdommerne, og de virkede oftest på livstid, og som navnet angiver fungerede de som dommere, og skulle på deres ed sørge for „fredens opretholdelse“. Derunder faldt også gennemførelsen af alle slags love og ordninger, såsom lokal prisregulering og lønfastsættelse. Deres politi-virksomhed medførte jagt på og forhør af forbrydere og vagabonder og strakte sig også til religiøse forhold, såsom manglende kirkegang, sekterisme og katolsk tro. Og den gik videre til (u)moral og politik, med standsning af rygter og sladder! Embedet var umuligt at udføre effektivt i fuld udstrækning, og det kostede mere end det kunne indbringe udenom, – men det gav prestige, det var en ære. (Om fredsdommere, se side (31), (36), 44 ff, 47 ff, 49–52, 53 f, 67, 104 f).

Fredsdommerne udførte deres virksomhed dels sammen med de omrejsende dommere ved „assisteret“, the Assizes, dels forsamlede til „kvartalsmøder“, Quarter Sessions. De holdt således op til en snes møder årligt, dog med lav mødeprocent. På domsmøderne dømtes forbrydere, der enten blev hængt straks eller gik fri; der blev udstedt „licenser“ eller borgerbreve til handlende og producenter, og de lavere embedsmænd blev udnævnt. Endvidere sørgedes der for dronningens soldater og nødstedte søfolk, også før de store sociallove af 1597.

Uden for fredsdommernes meget vide beføjelser lå al borgerlig ret, som faldt under de professionelle dommere og stedlige faste domstole; endvidere grove statsforseelser, der behandledes af de høje retter. Deres eget grevskabs grænser satte grænsen for de stedlige fredsdommeres indgriben. Lokale rettigheder måtte ikke krænkes.

Inden for hvert grevskab udvalgtes, af dets højadelige militære kommandant the Lord Lieutenant, to eller flere fredsdommere som „Deputerede for lordløjtnanten“. De bistod ham i alle forhold vedrørende det lokale militæropbud, også dets finanser. Disse deputerede var crêmen af fredsdommerne.

Dette administrative system sparede Elisabeth for lønninger og borgerne for beskatning. De gode, de energiske fredsdommeres borgerlige gejst og deres æresyge var det, der holdt systemet gående. Det var nok det bedste i samtidens Europa.

Grevskaberne var videre underopdelt, væsentlig i sogne, og deres religiøse leder, sognepræsten, havde også administative hverv: føring af et folkeregister (dåb og ægteskab), tilsyn med fattige, kontrol med tiggere og omstrejfere, piskning af vagabonder. Inden for sognet fandtes et mylder af gamle hverv, som hvilede på de bedrestillede gårdmænd, the yeomen. Vigtig blandt disse var sheriffen, en art underdommer, samt konstablerne, der bistod fredsdommerne efter evne i deres politivirksomhed.

Større byer og stæder havde deres særlige ordninger og love under et rådsstyre af borgmester, Mayor, og oldermænd, der desuden ofte var fredsdommere. Deres system fungerede også her. Enkelte byer havde ved kgl. brev rettigheder som en slags købstæder, corporate towns. Ialt en femtedel af befolkningen, et højt tal i tiden, levede i byer, som lå tættest i Sydengland.

Et specielt styre var endelig indstiftet for de tyndt befolkede og urolige yderdistrikter af riget, Wales og nordgrænsen mod Skotland. Disse lå direkte under kongelige „værger“, Wardens. Og det skal understreges, at de lokale forskelle, som endnu er synlige idag, var meget store, og med så besynderlige områder som de store marskområder, the Fens op mod Oxford, et land af græs og grøfter og hyrder i robåde. Om ensretning og stive regler i styret var der ikke og kunne der ikke være tale. Men en vis centralisering var opnået i rigsembedsmændenes kontrol med fredsdommerne. Efter den tids forhold bør den kaldes effektiv.

Hele dette England havde nu sin specielle og centrale repræsentation i Parlamentet (ss. 37, 58–62, 64–67). Dette råd indkaldtes kun ved rigs-vigtige lejligheder: tronbestigelse, store ændringer i rigets politik såsom trosskifte eller støtte til krigsførelsen, og altid ved „subsidier“, den store statsskat. (Om finanserne se side 63, 64–67).

Oprindelig og stadig var det Kongen i Råd med Rigets Stormænd. I Overhuset sad da højadelens overhoveder og bisperne samt de ledende ved universiteterne. Underordnet dette hus var The House of Commons, Underhuset, med dets udvalgte repræsentanter dels for grevskaberne og dels for byerne og stæderne. Det var dog de høje adelige, der kunne disponere over et flertal af begge arter pladser. Deres vælgere, the yeomen, gav deres stemme til den mand, som deres herre lod opstille. Byerne søgte ofte en stormands støtte ved hans indflydelse i regeringskredse. Protektion, eller rettere udnyttelse af familiebånd, var fast skik, men bestikkelse forekom aldrig, og en egentlig politik eksisterede ikke. Omstridte valg, endda med slagsmål og overfald, forefaldt ved den rent lokale splid imellem de store familier og deres tilhængere. En regulær, næsten moderne kampagne forsøgte de fåtallige puritanere i 1580erne for at overrumple Underhuset; det stoppedes brat af Elisabeth. Et omfattende jobberi med pladserne, som sidenhen, ses kun i klike-striden mellem Essex og Cecil efter 1597.

Med de hyppige sammenkaldelser fra 1570erne skabtes en fastere procedure i Underhuset: Tre behandlinger af lovforslag, eet stående udvalg om privilegier fra 1588, komité-behandling fra 1597 samt „Dagbogen“ over forhandlingerne. En større politisk træning i huset vindes især ved det stigende antal juridisk uddannede medlemmer af lavadelen. Denne klasse sad på 2/3 af pladserne og så en ære i at deltage i den så besværende og bekostelige virksomhed i Westminster.

Parlamentets møder blev ledet af rådssekretæren, og lovgivningen i over- og under-hus dirigeredes af Statsrådets medlemmer, der alene var ansvarlige overfor dronningen. Ved siden af bilis, lovforslag, forekom mange petitions, andragender eller jo egentlig bønskrifter! Elisabeth afviste al indblanding i sine giftemålssager, dvs. i tronfølgen, i kirkens forhold og i kronens øvrige rettigheder. Kun i 1601 bøjer hun af i monopolsagen (side 62). Direkte og indirekte greb hun til enhver tid ind i Parlamentets forhandlinger, ja dets afstemninger. „Kronen byder, undersåtten lyder“. Men der kom stadig flere repræsentanter ind, fra godt 300 til over 450. Deres bevillinger under 17 års krige blev stadig vigtigere. Og Elisabeth var i sit lokalstyre afhængig af lavadelens underhusmedlemmer. I vid udstrækning behandlede hun dem med diplomati, dunkel retorik og sin charme. Det var til syvende og sidst nok „regering ved overtalelse“.

England

Fynes Morrison „Rejsebeskrivelse“ 1617– Wilson s. 17 ff.

Englands luft er tempereret, men tyk, skyet og tåget, og Cæsar bevidner at kulden ikke er så gennemtrængende i England som i Frankrig. For solen trækker dampene op fra havet som omgiver øen, og udøser dem på jorden i hyppige regnbyger, så frost er ganske sjælden; og omend sne ofte falder i vintertiden, så ligger det dog især i de sydlige egne sjældent længe på jorden. Desuden mildner de kølige pust af havvinde somrens varme.

På grund af dette klima står laurbær og lavendel i flor hele vintren, særlig i de sydlige egne, og ved sommertid yder England abrikoser i rigelig mængde, søde meloner i ret store mængder, og figner på somme steder, hvilke alle modner godt, og i smag og kvalitet gunstigst ligner de samme frugter i Italien. Og af samme grund nedkommer alle dyr med deres unger på de åbne marker, selv ved vintertid. Og England har sådan overflod af æbler, pærer, kirsebær og blommer, så mange arter af dem, og så gode i alle henseender, at intet land yder flere eller bedre, for hvilke Italienerne gladelig ville bytte deres citroner og appelsiner. Men ved kysterne nedslår vindstød mange gange frugten i fuld blomst.

Englænderne er således fra naturens hånd tilbøjelige til et behageligt liv, da der ikke er noget land hvori de fine og store herrer har så mange og udstrakte parker alene forbeholdt jagtens glæder, eller hvor alle slags folk udlægger så megen jord omkring deres huse i glæden ved haver eller abildgårde … Cæsar skriver i sine Commentarii¹, at Britannien yder hvid bly inde fra landet, og jern ved kysten. Uden tvivl har England uudtømmelige årer af begge, også af tin, og yder en stor mængde messing, og alun og jern, og har overflod af kvader-sandstens brud, og kilder med det reneste salt; og jeg sagde tidligere, at det yder en vis mængde sølv, og at tin og bly er blandet med sølv, men sådan at det stort taget ikke kvitter omkostningen ved arbejdet med at skille og rense det. To byer har læge-bade, nemligen Buxton² og Bath³, og vandene i Bath især har stor virkning ved mange sygdomme. England har overflod på havkul⁴ ved kysterne, og af grubekul inde i landet. Men skovene er i dag mere hyppige og lystelige end udstrakte, da de er udtømte til fyring, og til jernværker, såsom mængden af træ og trækul til fyring er meget formindsket, når hensyn tages til den tidligere overflod; og på nogle steder, som i the Fens⁵, brænder de tørv, og selveste komøget. Dog udfører England imidlertid store mængder kul til fremmede egne. På samme måde har England uendelige mængder, såvel af metaller, som af uld, og af uldtøjer, til at udføre. Det engelske øl er berømt i Nederlandene og Nord-Tyskland, hvilket laves af byg og humle; for England præsterer masser af humle, omend de også bruger flamsk humle … England har overflod af korn, som de kan transportere når en quarter⁶ (som på nogle steder rummer seks, på andre otte bushels⁷) sælges for tyve shillings, eller derunder; og dette korn tjener ikke blot England tilgode, men tjente også den engelske hær under borgerkrigene i Irland⁸, på hvilken tid de også udførte store mængder deraf til fremmede egne, og ved Guds nåde behøver England næppe een gang på ti år forsyninger af fremmed korn, hvilken mangel almindeligt opstår ved begærligheden hos enkelte folk, der udfører eller skjuler det. Dog må jeg bekende, at daglig aftager denne rigdom på korn, af den grund at enkelte folk, der vinder større goder ved at opføde får og kvæg, end ved ploven som kræver mange tjenestefolks virke, ikke ved nogen lov kan holdes fra at gøre kornmarkerne til indhegnede græsgange, især siden store folk er de første til at bryde disse love. England har overflod af alle slags fuglevildt såvel fra havet som fra landjorden, og har flere tamme svaner svømmende i floderne end jeg så i noget andet land. Det har mængder af skadelige fugle, som krager, ravne og glenter, og de bestræber sig ikke for at ødelægge kragerne, der fortærer store mængder korn, fordi de nærer sig ved orme og andre ting der skader kornet. Og i store byer er det forbudt at dræbe glenter og ravne, fordi de opæder skarnet i gaderne. England har meget stor rigdom på hav- og flod-fisk, især fremfor alle andre lande overflod på østers, makrel og sild, og Englænderne er meget flittige i fiskeriet, skønt intet i sammenligning med Flamlænderne deri.

Englænderne En fremmeds indtryk

Paul Hentzner „Rejser“ / (Rye) 1589 - Wilson s. 20 f.

Englænderne er alvorlige som Tyskerne, og yndere af pragtopbud, og ledsages hvorhen de går af hele skarer af tjenere, der bærer deres herres våben i sølv fæstnet til deres venstre arm, og ikke ufortjent hånes for at bære haler hængende ned ad ryggen. De glimrer i dans og musik, for de er virksomme og livfulde, skønt af tættere bygning end Franskmandene; de skærer deres hår kort midt på hovedet, og lader det vokse på hver side; de er gode søfolk, og bedre sørøvere, snu, bedrageriske og tyvagtige: det siges at over 300 bliver hængt årligt i London. Halshugning er hos dem mindre vanærende end hængning. De tilbyder vægpladsen som æressæde. Falkejagt er landadlens almindelige form for tidkort. De viser bedre sæder når de spiser end Franskmændene, og fortærer mindre brød, men mere kød, som de steger perfekt. De kommer en del sukker i deres drik. Deres senge er dækket med vævninger, selv bøndernes. De er ofte medtagne af skurv⁹ som siges at være trængt ind i England første gang med Normannernes erobring. Deres huse er almindeligvis i to stokværk, undtagen i London, hvor de er i tre og fire, omend kun sjældent i fire; de er bygget af træ; dem de rige folk har, af mursten; deres tage er lave, og, hvor ejeren har penge, tækket med bly. De er mægtige på slagmarken, fremgangsrige imod deres fjender, utålsomme overfor alt der ligner slaveri; uhyre glade for stor larm der fylder øret, såsom salutéren med kanoner, trommer, og klokkeringning, så at det i London er almindeligt at flere af dem, der har fået et par glas i hovedet, går op i et klokketårn og ringer med klokker i timevis¹⁰, for motionens skyld. Hvis de ser en udlænding, særlig godt bygget eller særdeles køn, plejer de at sige: „Det er en skam at han ikke er Englænder“.

Et uroligt folk En berejst englænders indtryk af sine landsmænd

Fynes Morrison „Rejsebeskrivelse“ 1617 – Wilson s. 128 ff.

Englænderne er, særlig når de er unge og uerfarne, tilbøjelige til at tage alle ting i et nys. I gammel tid, da de var omgærdet med håndskjold, som med en skjoldborg, var intet mere almindeligt hos dem end at slås om at skulle vige ud i højre eller venstre side eller op til muren, eller finde sig i enhver ubehagelig omstændighed. Klingren af sværd var da daglig musik i hver en gade, og de kæmpede ikke blot dyst, men brød sig fejl om at gå på deres fjende med fordele eller på ulige vilkår. Men i denne tid, da ingen nation gør sig større møje end Englænderne (såvel ved at rejse ud til fremmede kongeriger, som ved studiet af gode skrifter og ved ethvert andet middel) at berige deres sind med alle dyder, jeg siger, i disse tider foragter de sådanne mænd, og anser alle dem for at have griller i hodet, der for latterlige eller ubetydelige grunde løber risikoen ved enekamp og, omend også de téer sig tappert deri, dog anser dem for at have mistet ligeså meget anseelse for klogskab som de har vundet for vovemod … Og grunden til at enekampe er mere sjældne i England i disse tider, er den farlige kamp på enkelt stødkårde, sammen med konfiskationen af drabsmandens gods … Lad mig tilføje een ting om fordærvelig skik i England, at dé som ikke er voksne mænd, aldrig har anseelse for tapperhed før de i deres ungdom har vundet det ved enelleranden enekamp, og når den er udkæmpet, kan de altid siden leve fri fra kævl; men det kunne ønskes at en beddre måde fandtes til at bevare anseelsen, end denne med enekamp, der er såvel imod Guds lov, som crimen capitalis¹¹ efter menneskers love.

Hus og indbo

William Harrison „Description“ 1577/87 – Wilson s. 265 ff; 270.

Størsteparten af vort byggeri i de store byer og gode stæder i England består kun af tømmer, for endnu er kun få af husene i samfundet (pånær her og der i byerne på vestlandet) bygget i sten, selvom de efter min mening på adskillige andre steder er opført lige så godt og billigt af det ene som det andet. I gammel tid var Britternes huse sat simpelt op med et par stolper og mange stokke, med stald og alle rum under eet tag, hvis lige næsten kan ses i the Fens¹² og de nordlige egne lige til i dag, hvor man af mangel på træ er tvunget til at fortsætte med denne gammeldags byggemåde …

Visselig fik dette simple byggesæt Spanierne på Dronning Mary’s tid til at undre sig, men især når de så hvilke store mængder daglig kost der gik til i mange af disse så tarvelige hytter … [de kunne] bedre lide vor gode kost i sådanne simple skure end deres egen magre kost i deres fyrstelige boliger og paladser …

Væggene i vore huse er ligeledes på indersiden behængte enten med tapisserier¹³, vægtæpper eller malet klæde, hvori enten forskellige historier, eller også urter, dyr, slyngværk og lignende er påmalet; og ellers har de lofter af vort eget egetræ, eller paneler bragt hertil fra Østersølandene, hvorved rummene forbedres ikke lidet, gøres varme og meget mer tætte end de ellers ville være. Hvad angår ovne, har vi ikke hidtil brugt dem meget, men de begynder nu at blive opført i adskillige huse hos landadlen og velstående borgere, som ikke bygger dem til at arbejde og spise i, som i Tyskland og andre steder, men nu og da til at svede i, som lejlighed og nødvendighed måtte fordre det.

Det har også været almindeligt i England, imod skik og brug hos alle andre folkeslag, og kan endnu ses (for eksempel, i de fleste gader i London) at mange af vore største huse udvendig har været meget tarvelige og jævne at se på, som indvendig har været istand at modtage en hertug med hans hele følge, og huse dem bekvemt. Herved er der imidlertid sket det, at facaderne ud mod vore gader ikke er blevet så ensartet og ordentlig bygget som i fremmede store byer, hvor der (for at sige sandheden) på ydersiden af deres huse og boliger er blevet bekostet mere end på hele resten af huset, som ofte er meget tarveligt og ubekvemt indvendig, som erfaringen bekræfter. I gammel tid brugte man i vore huse på landet istedetfor glas meget gitterværk, og det lavet enten af pilevånd eller fine lister af egetræ overkors. Jeg læser også, at nogle af de bedre folk, på og før Saxernes¹⁴ tid, (som ikke desto mindre også brugte noget glas …), lavede ruder af horn og satte dem i trækarme. Men da horn i vinduerne ikke endnu er opgivet på alle steder, så er også vore gittervinduer kommet til at anvendes mindre, fordi glas nu er blevet så rigeligt, og i løbet af kort tid så billigt, om ikke bedre end det andet …

Indboet i vore huse er også overvældende, og det er bedret mærkbart i smag, til endog betydelig kræsenhed; og her taler jeg ikke om adelen og lavadlen alene, men ligeså om de ringeste folk på de fleste steder her på sydlandet, som overhovedet har noget at tage af. Visseligt er det ikke sjældent i adelsmænds huse at se overflod på gobeliner, rige vægtæpper, behæng af tapisseri, sølvkar, og så meget andet sølvtøj at det fylder adskillige buffetter, til en sum af nogengange tusind eller to tusind pounds mindst; hvorved værdien af dette og resten af deres sager stiger til at blive næsten uvurderlig. Ligeså i ridderskabets huse, hos fine herrer, købmandsfolk og visse andre velstående borgere, er det ikke ualmindeligt jævnligt at deres store forråd af tapisserier, tyrkisk arbejde¹⁵, tin, messing, fint linned, og dertil dyrebare buffetter med sølvtøj, er værd fem-seks hundrede, eller tusinde pounds, at dømme efter et løst overslag. Men da alle disse folk heri så langt overgår deres fædre og forgængere, og købmanden alle de andre i fine og sjældne ting, således forblev i forgangen tid det dyrebare indbo dær, hvorimod det nu er trængt endnu længere ned, lige til lavere håndværkere og mange bønder, som i kraft af deres gamle og ikke af deres ny fæste også for største parten har lært at udstyre deres buffetter med sølvtøj, deres snedkrede senge med tapisseri og silkeforhæng, og deres borde med tæpper og fint dækketøj, hvorved rigdommen i vort land (Gud være priset derfor, og give os nåde til at anvende det vel) forekommer ubegrænset. Heller ikke siger jeg dette til dadel for nogen, Gud er min dommer, men for at vise at jeg snarere frydes over at se, hvordan Gud har velsignet os med sine gode gaver; og medens jeg ser hvordan der, på en tid hvor alle ting er steget til de mest overvældende priser, og hvilken som helst vare man skal bruge daglig rives fra almenvellet af sådanne, som giver sig af med ethvert erhverv, så finder vi dog midler til at erhverve og komplettere sådant indbo, som det hidtil har været os umuligt.

de 3 gode ændringer

Der er gamle mænd endnu, som bor i den landsby hvor jeg opholder mig, der har bemærket tre ting som vældigt har ændret sig i England så langt de kan huske tilbage; og tre ting der er taget til, alt alt for meget [se s. 18]. Det ene er, mængden af skorstene som nyligt er opført, hvorimod der i deres unge dage ikke var over to eller tre, om endda så mange, i de fleste byer oppe i landet her i riget (gudshusene og adelens herresæder altid undtagne, og muligvis nogle høje folks), men hver især gjorde ild op mod en lav væg i stuen, hvor han spiste og tilberedte sin mad.

Den anden er den store (omend ikke almindelige) forbedring i soveplads: for (sagde de) vore fædre, (ja, og vi selv med), har mangen gang ligget i halmseng, på grove måtter kun dækket med et lagen, under sengetæpper lavet af flossklæde eller „hophorer“¹⁶ (jeg bruger deres egne udtryk), og en god rund kævle under hovedet istedetfor bolster eller pude. Hvis det var sådan at vore fædre eller husherren i løbet af syv år efter sit giftermål købte en madras eller uldmadras, og dertil en sæk avner til at hvile hovedet på, så mente han sig så vel anbragt som herren i byen, der muligvis sjældent lå i et sengeleje med dun eller hele fjer; så godt var de tilfreds, og med sådan ringe slags indbo; hvilket da heller ikke er blevet meget forbedret endnu i nogle dele af Bedfordshire¹⁷, og andetsteds længere borte fra vore sydlige egne. Puder (sagde de) fandt man kun passende for kvinder i barselseng. Hvad angår tyende, hvis de havde noget lagen over sig, var det godt, for sjældent havde de noget under deres krop til at beskytte dem mod prikkende strå, der ofte stak igennem grovlærredet i halmsengen og skrabede deres hærdede skind.

Den tredje ting de fortæller om, er udskiftningen af service, såsom tin istedetfor trætallerkner, og skeer af sølv eller tin istedetfor træskeer. For så almindelige var alle slags træsager i gammel tid, at man næppe kunne finde fire stykker tin (af hvilke den ene måske var et saltkar) i en god bondes hus, og alligevel var de med hele dette mådehold, (hvis det med rette kan kaldes sådan) næppe istand at leve og betale deres afgifter i deres tid uden at sælge en ko, eller en hest, eller mer, endskønt de kun betalte allerhøjst fire pounds om året. Så stor var også deres fattigdom, at hvis en eller anden tilfældig gårdmand eller bonde havde været på ølhuset, en ting der var jævnlig skik i de dage, iblandt seks-syv af sine naboer, og dær i praleri, for at vise hvad kapital han havde, smed sin pung på bordet for dem, og der déri var en Nobel¹⁸, eller seks shillings i sølv, (for kun få af de folk dengang brød sig om guld, fordi det ikke var så nem betaling, og de ofte var tvunget til at give en penny for at få vekslet en Engel¹⁹) så var det meget troligt, at hele resten ikke kunne lægge så meget op imod dét; hvorimod i min tid, omend muligvis fire pounds i gammel afgift skulle være øget til fyrre, halvtreds, eller hundrede pounds, så vil bonden, som et andet palme- eller daddel-træ, finde sin vinding meget lille mod enden af sin termin, hvis han ikke har seks eller syv års afgift liggende hos sig, hvormed han kan købe et nyt lejemål, foruden et godt udstyr af tintøj til sin buffet, med så meget mere i forskelligt service der går til rundt i huset, tre-fire uldmadrasser, ligesåmange sengetæpper, og tæpper i tapisseri, et sølv saltkar, en bowle til vin, (hvis ikke et helt sæt), og et dusin skeer til at supplere sættet op.

Kapitel II

Landet og priserne

Central for perioden er den store prisstigning. Den bliver mærkbar fra midten af 1500tallet og varer ved ind i 1600tallet, og tilskrives gerne sølvet fra det spanske Amerikas miner. Vi ved dog endnu for lidt om prisstigningens virkninger i de enkelte europæiske lande og i forskellige samfundslag, samt om de øvrige faktorer i prisudviklingen. Samtiden bemærker stigningen, men tilskriver den først, også med rette, blot lokale forhold: kongernes forringelse af mønten.

Den øgede mængde sølvmønt fremmede en pengeøkonomi, som trængte frem sidst i landbruget, der levede under en vidtgående selvforsyning op i 1800tallet. Men modsat Danmarks forhold er brugen af penge i forbavsende omfang slået igennem i Englands landbrug i 1500tallet. En mulig forklaring er den tidlige nære forbindelse mellem større fårehold og stigende eksport af uld og siden klæde.

Denne ekspansion beroede på udnyttelsen af ubrugt jord og på enclosure, egl. indhegning. Dette var to ting. Den første er de besiddendes inddragning af den gamle fælles-jord under landsbyerne, til egen fåregræsning. „Fårene er nu blevet så vilde, at de opæder mennesker,“ siges det først i 1500tallet.

Men „indhegning“ kunne for det andet bestå i, at den bedre stillede jordbruger tog sin jord ud af fælleskabet og indhegnede den. Det betød i reglen et fremskridt i jorddyrkning, idet driftsudbyttet derved kunne øges med i hvert fald 50 %. En privat udskiftning foregår da spredt, og særlig i det sydlige England, før 1600. Man kan her som iøvrigt sammenligne med Danmarks anderledes forhold.

freeholdersyeomengentlemen ogthe gentry

Ved dronningens hyppige udnævnelser kunne de særligt udmærkede stige i rangen til knight, egl. ridder, og for de adlede og den højere adel kunne yderligere ophøjelse nåes igennem hofgunst. Teoretisk kunne man opnå den højeste titel duke, hertug. Men blandt disse mægtige var der politisk upålidelige personer, så Elisabeth udnævnte ingen i sin tid.

Den højeste adel var storfolk. Med samlede godsmængder som Jyllands areal ernærede de daglig et hundrede mennesker hos sig på godset, og drog de ud, fulgtes de af snese eller hundreder af folk i deres farver og liberi.