Jannick storm

Børn kan altid sove

Lindhardt og Ringhof

Børn kan altid sove

Copyright © 1973, 2017 Jannick Storm og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711715017

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Ralf gik langsomt op ad den støvede køkkentrappe. Der lugtede af kaffe og wienerbrød i stuen. Dér var altid nogen hjemme. Resten af huset var som regel tomt på denne tid af eftermiddagen. Han fiskede nøglen op af sin brune mappe. Nøglen hang i et sort snørebånd bundet fast til hanken, ligesom det røde sporvognskort gjorde det om vinteren. Han lukkede køkkendøren op og gik ind.

Køkkenet var øde og tomt, bortset fra nogle snavsede tallerkener og glas der stod ved siden af vasken. Solen faldt næsten vandret ind over det blå gardin der dækkede halvdelen af vinduet. Der var små flader af sol på den brune væg og den hvidgrå gasmåler.

Stilheden summede i den tomme lejlighed. Ralf kunne høre sporvognene dure forbi på gaden nedenfor stuevinduet i den anden ende af lejligheden. Han gik ind i det lille værelse der lå lige op ad køkkenet. Det var hans værelse, og han blev altid varm af glæde når han tænkte på det. Det var noget andet end dér hvor de boede før. Han lod kærligt blikket glide henover tingene, den smalle seng med de forkromede ben og det noprede brune sengetæppe, det lille skrivebord med alle skufferne og den grønne bordlampe med de mange skærme, og den lille bogreol af brædder og mursten under vinduet.

Han smed tasken på sengen og stod et øjeblik og kiggede på væggen over skrivebordet med alle filmstjernerne. Joan Crawford, William Holden, Lana Turner, Doris Day, Dorothy Lamour, Hildegard Knef. De fleste store billeder, men også nogle i mindre størrelse, nu da Tempo var gået over til det lille format. Det var bedre før, tænkte han. Der var noget gnidret over de små billeder. Og så tog det meget længere tid inden væggen blev dækket. Hans mor brød sig ikke om samlingen. Hun benyttede enhver lejlighed til at få folk der kom på besøg til at indrømme at det var noget mærkeligt noget at interessere sig for. Det var sygeligt, syntes hun. Og hun var meget bekymret. Ralf var ikke klar over hvad hun mente med „sygeligt“, det var ham mere end nok at hans mor ikke brød sig om dem. Det betød endnu et sårbart punkt hos ham.

Ralf gik gennem den lange gang der førte fra køkkenet og hans værelse til de to stuer. Ud til gangen førte badeværelset og soveværelset. Oppe ved døren til den første stue blokeredes gangen halvt af nogle store skabe som helt fortabte sig i mørket. Han åbnede døren til stuen og gik ind. Mellem denne stue og den der vendte ud til gaden var der en dobbeltdør hvor dørene var taget af. I stedet var der ophængt en portiere af noget fløjlsstof. Det var ubehageligt at røre ved. Det gav ham gåsehud.

Han lukkede op for radioen, men ombestemte sig inden den var varmet op, og slukkede igen. Det sorte stueur på bogreolen tikkede skarpt imod ham. Halv tre. Tre timer til hans mor kom fra arbejde. Han stod stille i stuen og lyttede. Der kom ikke særlig mange lyde fra de andre lejligheder på denne tid af dagen. Man kunne ligefrem høre støvet svirre rundt i stuen. Ralf tog avisen frem under sofabordet og bladrede lidt i den. Der var ikke noget særlig interessant. Keldernæs-morderen var stadig fri, stod der. „Søger han hævn over hustruen?“ Ralf vidste ikke rigtigt hvad det var for noget. Der var en mand der var blevet skudt i en kælder på Lolland. Det med kælderen kunne han huske fordi det hed Keldernæs. Inde i avisen var der to sider med billeder af kongefamilien i grønlandske dragter. De var fotograferet på Gråsten slot. Det så dejligt stort og rart ud. Hvis man dog bare boede på et slot. Ralf stirrede misundelig på prinsesserne. De tre lyshårede kongebørn, som der stod. På et af billederne hjalp dronningen den ene prinsesse med at få kamikkerne af. De smilede til hinanden.

Ralf foldede avisen sammen og lagde den på plads. Der skulle være orden i huset. Og han måtte hjælpe sin mor.

Ralf gik ind på sit værelse og satte sig og tog bøgerne frem. Han kunne lige så godt få det overstået nu. Der var alligevel ingen at lege med. Han kiggede over gården mod Lilians vindue på den anden side, men der så ikke ud til at være nogen hjemme. Og han turde i hvert fald ikke gå over og ringe på og spørge.

Han begyndte på regnestykkerne. Det var det letteste. Han kunne skrive det meste af det direkte ned. Så var der stiløvelsen til næste dag. Han læste på den tre gange, så kunne han den næsten udenad. Det var ikke nødvendigt. Det gik så langsomt i skolen alligevel. Sidste gang havde han kunnet den udenad og bare skrevet løs, forud for lærerens diktat. Han havde fået mavekneb af nervøsitet da læreren var standset før den var færdig, fordi de ikke kunne nå mere. Og han havde skrevet det hele! Heldigvis var der ikke sket noget. Læreren havde bare sagt at det ikke var meningen man skulle lære det udenad. Man skulle tænke over det. Ralf havde ikke forstået det, men han var lettet over at hans mor ikke havde behøvet at få noget at vide.

Han kom pludselig til at tænke på at de også skulle have gymnastik imorgen, og han havde stadig ikke fundet sit gymnastiktøj. Der var en eller anden der havde hugget det fra skabet på skolen, det var han sikker på. Han havde ikke turdet sige det til sin mor.

Da han havde sagt det til hr. Nielsen, gymnastiklæreren, havde han bare skældt ud og sagt at dér hvor han kom fra var det måske almindeligt at man stjal hinandens gymnastiktøj, men sådan noget skete så sandelig ikke hér på skolen. Hr. Nielsen havde sagt at han måtte prøve at se efter i de andre skabe, og Ralf havde givet sig til at lede mens de andre gik ned i salen. Men tøjet havde ikke været der. Det havde været helt nyt, både tøjet og gymnastikskoene. Og det varede vel ikke så længe før hans mor sagde at han skulle tage tøjet med hjem for at få det vasket.

Ralf sad og tegnede små kruseduller på skriveunderlaget. Hvis han havde haft nogen penge kunne han måske have købt noget nyt gymnastiktøj uden at nogen opdagede det. Han spekulerede på hvorlænge det kunne gå. Hr. Nielsen havde garanteret ikke ment at han skulle bruge hele timen på det. Men næste gang havde det heller ikke været der, og Ralf var bare blevet oppe fra salen sammen med de syge.

Han mærkede at han skulle tisse og gik ud i badeværelset. Da han havde tisset stod han lidt og legede med pikken. Der var begyndt at komme små lyse hår dernede. Han begyndte at gnide lidt på den og mærkede den blive større. Så gik han hen og låsede døren og tog tøjet af.

Da han var helt nøgen stillede han sig op på kanten af badekarret, så han kunne se sig selv i spejlet. Hans pik var nu stor og stiv og vippede i luften. Han blev ved med at gnide på den. Så sprang han ned fra badekarret og stillede sig hen til vinduet. Han dukkede sig ned under det og trak en smule af det lyse gardin til side så han kunne se ud. Der var ingen i vinduerne overfor. Han kiggede på Lilians vindue og tænkte på det lynhurtige glimt af hendes fisse da hun havde trukket bukserne ned oppe på loftet.

En af dørene til køkkentrappen bragede i, og Ralf kiggede ned. Det var Tom der var kommet ind i gården. Han havde en bold med og begyndte at sparke op mod plankeværket ind til tørrestativerne. Tom var en dum rødhåret fyr. Han var et år ældre end Ralf og sagde at han havde set sin søster bolle med hendes forlovede.

Ralf lod gardinet falde for igen og rejste sig op. Hans pik var blevet slap igen. Han kravlede op på badekarkanten igen og trak pikken og nosserne bagud mellem benene og klemte lårene sammen. Som en pige. Han pirkede lidt med en finger. Hvordan mon det føltes?

Han sprang ned igen og tog tøjet på. Han kunne høre stemmer nede i gården. Der måtte være kommet flere. Han kunne altid gå ned og spille fodbold lidt. Selv om han ikke måtte. Det er ikke legekammerater for dig.

Han bandt nøglen af tasken og bandt den fast i livremmen i stedet. Så sprang han ned ad køkkentrappen.

Tom stod på mål mens Bjarne og Leif kæmpede om bolden. Bjarne og Leif var tolv ligesom Ralf, men de gik i fri mellem på en anden skole hvor Tom også gik.

Tom råbte:

„Vil du være med? Så kan du og Bjarne være sammen. Så kan du stå på mål derovre.“

„Derovre“ var muren ved siden af cykelskurene. Ralf stillede sig op. Leif fik straks bolden fra Bjarne og løb rundt med den. Krøllede, som han kaldte det. Leif var lille og tynd og bleg med store forundrede øjne. Hans tynde hjulben fortrak sig krampagtigt da han sendte bolden mod mål. Bolden røg ind mellem cyklerne med en raslen.

„Kagekone!“ råbte Bjarne triumferende. Hans fede udflydende ansigt var blevet rødt af grin.

Tom skogrede, og Leif blev sort i øjnene.

„Hold kæft, dit nossehoved!“

Leif hentede bolden ud og begyndte at løbe rundt med den igen. Bjarne fløj efter ham og fik den sparket fra ham. Den trillede ned i lyskassen i den anden ende af gården.

„Selvhenter!“ råbte Leif.

Bjarne sprang ned i lyskassen og hev bolden op. Han sørgede for at holde godt fast på den indtil han selv var kommet op. Så sparkede han så hårdt han kunne i retning af Toms mål. Men bolden kom for højt op og havnede inde mellem tørrestativerne.

Et vindue ovenover dem blev flået op.

„Kan I forbandede unger så holde op med at spille fodbold i gården!“ gjaldede en kvindestemme.

De fire drenge trak sig instinktivt i skjul med det samme.

„Ja, det kan ikke nytte I gemmer jer! Jeg véd godt hvem I er!“

Ralf sad inde i det mørkeste hjørne af cykelskuret og så Bjarne liste sig langs muren hen mod porten ud til gaden. Tom og Leif var styrtet om på den anden side af plankeværket ind til tørrestativerne.

Vinduet blev lukket med et smæld. Ralf kiggede forsigtigt ud og så en skikkelse gå bort fra vinduet. Han sprang ud af cykelskuret og løb over i porten til Bjarne. Lidt efter kom Tom og Leif.

„Hvem henter bolden?“ sagde Leif.

„Det er ikke min bold,“ sagde Bjarne.

„Det var dig der sparkede den derind!“

De stod lidt og så på hinanden.

„Tøsedreng,“ sagde Leif.

Bjarne gav sig til at liste hen langs husmuren. Udfor lågen i plankeværket sprang han over gården. Ind mellem vasketøjet. Han dukkede op med bolden. I lågen stivnede han pludselig. Så styrtede han hovedkulds ind i porten til de andre.

„Jeg er sikker på hun så mig,“ sagde han forpustet. „Lad os se at komme væk!“

Ude på gaden stod de og så på hinanden.

„Hvor skal vi gå hen?“

„Over på lossepladsen,“ foreslog Leif.

„Nej, det gider jeg ikke idag,“ sagde Ralf.

„Jo, over på lossepladsen,“ sagde Tom.

De tre andre gav sig til at gå. Ralf stod og så efter dem.

Han turde ikke gå ind i gården igen. Så i stedet gik han op ad hovedtrappen, til loftet. Han gik henover loftet og ned ad køkkentrappen, indtil han kom til sin egen dør. I sikkerhed.

Han gik lidt rundt i lejligheden. Klokken var næsten fire. Han kunne ikke rigtig finde på noget. Han gik hen til morens bogreol og tog forsigtigt den nye bog ud. Det er ikke en bog for dig, havde hun sagt, da han en dag den lå på sofaen tilfældigt havde kigget i den. Han havde læst i den et par gange, for at se hvad det var han ikke måtte læse. Måske var det noget frækt som det der stod i Varieté. Men han havde ikke kunnet finde noget. Det var bare noget med en dreng og en ny gartner. Den var meget god, men han vidste ikke hvad det var han ikke måtte læse. Han satte bogen ind igen. Den var alligevel ikke nær så god som den tykke der hed „Når kvinder elsker“. Den havde han taget med op på loftet for at vise den til Lilian. Men hendes mor havde forbudt hende at gå op på loftet.

Ralf gik tilbage til sit værelse. Udenfor var dagslyset ved at forsvinde. Den gråsorte mur overfor blev endnu mørkere, og det var blevet koldere. Det kunne mærkes helt ind i værelset. Han skuttede sig og drejede op for radiatoren. Så meget som hans mor havde sagt han måtte. Det var ikke nødvendigt med al den varme.

Af ren kedsomhed trak han en Tarzan-bog ud og gav sig til at læse.

„Tarzan var meget tung i Sindet, da han forlod Amerika og gik om Bord paa den store Damper, der skulde føre ham tilbage til Europa.

Han troede, at han for altid havde sagt Farvel til Jane Porter, som han elskede, og som elskede ham og sørgede over, at hun ikke kunde gifte sig med ham, fordi hun i et ubesindigt Øjeblik havde forlovet sig med William Clayton, den Mand, der, uden selv at ane det, ejede det Navn, den Rang og Formue og de Godser, der tilkom Tarzan som Arv efter hans Fader, Lord Greystoke.“

Ralf standsede. Om aftenen i sengen forestillede han sig tit at han var Tarzans søn, og at han var blevet forbyttet, og en skønne dag ville Tarzan komme og hente ham tilbage til junglen. Hér ville han blive frygteligt såret og Lilian ville komme rejsende hele vejen hjemmefra for at pleje ham og grædende love at gifte sig med ham.

Og det allerbedste ville naturligvis være at så var hans mor ikke hans mor, og hun kunne jo for eksempel komme drivende op på land i junglen fordi hendes skib var forlist, og så ville han være højmodig og give hende et hus i udkanten af skoven hvor hun kunne bo og to negerslaver til at tjene hende.

Udenfor blev det mørkere og mørkere. Trafikstøjen var taget til. Det brummede og skurrede og klemtede på gaden. Sommetider sad han i vinduet inde i stuen og så på at folk kom hjem fra arbejde. Det var skægt at se alle de forskellige folk.

Han fik pludselig lyst til at gå en tur ned på gaden. Han traskede ud i gangen og tog sin blå sweater på. Den havde et rødt indviklet mønster, og han fik altid fingrene viklet ind i de lange røde tråde på indersiden hvis han ikke passede på. Foran på brystet til venstre var der et anker, også i rødt. Hvorfor der var et anker vidste han ikke. Det havde der vel også været på mønstret. Da han var lille havde han også haft en matroshue og en bluse med en ækel krave, når han skulle være fin.

Det var ved at blive rigtig mørkt da han kom ud på fortovet. Manden ved frugtvognen lige udenfor på det brede fortov var ifærd med at tænde sine petroleumslamper, der hang i kroge i hver ende af det jernstativ der holdt den snuskede grå presenning oppe. Lyset fra frugtvognen dannede en lille varm gul oase hvor man kunne stå i ly for mørket. Ralf havde altid været bange for mørket. Han var glad for at der var cykelstativer i gården. Der hvor de havde boet før, havde han måttet ned i kælderen med sin cykel når han kom hjem fra spejdermøderne. Kælderdøren smækkede altid med et uhyggeligt brag, og lyset gik som regel ud inden han havde fået sat sin cykel. At man ikke var død af skræk for længe siden.

Ved avismandens lille trækiosk stod folk i kø for at købe aftenaviserne. Eller ugebladene. Det var ugebladsdag idag. Hans mor ville have Skipper Skræk med hjem til ham. Men hun ville høre ham i det han havde for, før han fik lov til at læse det. Det værste var at hun ikke forstod det. Hun ville have at han skulle kunne det hele, uden at hun spurgte. Sådan gjorde de ikke i skolen. Hvis hun måtte spørge for mange gange, fik han besked på at læse på det igen. Sommetider kunne han være heldig at hun ikke havde tid til at høre ham. Hvis der for eksempel var gæster. Han ville næsten håbe „onkel Aksel“ kom i aften, selv om han egentlig ikke brød sig om ham. Han vidste godt at han var sådan en slags forlovet med hans mor, men sommetider når Ralf sagde noget om ham, lod hans mor som om „onkel Aksel“ ikke eksisterede. Det var ikke noget han skulle tage sig af.

Der var mange mennesker på gaden nu. Folk der halsede afsted med mapper og tasker, løb for at nå sporvogne, strømmede ud og ind af butikker. Cykelklokkeme klemtede, sporvognene ringede. Der var et brus omkring ham af fortravlethed, som om man havde sluppet alle voksne løs på samme tid. Men det var også et tidspunkt hvor man kunne gå omkring uden at blive lagt mærke til, som en skygge, se til uden at blive trukket med ind i noget.

De gule firkanter fra forretningerne trådte tydeligere og tydeligere frem. Trods sweateren mærkede han at det var koldt. Det gjaldt om at holde sig inde langs murene, gå fra det ene varme gule felt til det næste. Man kunne holde sig varm bare ved at stirre ind i de oplyste vinduer.

Ralf var kommet hen til boghandlervinduet på hjørnet. Hér blev han altid stående længst. Han kiggede på den blanke, glitrende række af Jan-bøger. Han havde læst dem allesammen, der var ikke kommet nogen nye. Der var også „Ulvehunden“ og „Roy klarer sagen“, som han havde lånt af sin tidligere klassekammerat William, mod at denne lånte to Tarzan-bøger. Da han ville have dem tilbage, viste det sig at William havde byttet hans Tarzan-bøger væk for et kompas der ikke duede. William havde lovet at skaffe bøgerne tilbage, men det var ikke blevet til noget endnu, og Ralf kunne ikke tæve ham. Han turde i hvert fald ikke forsøge.

Ralf stod længe og kiggede på de blå og grønne fyldepenne og farveblyanterne. Viking 1, 2, 3, 4, 5, 6, stod der. Og så et lille vikingeskib med stribet sejl. I et lille smalt udhængsskab, hvorpå der stod „brugte bøger“ opdagede han en bog han ikke kendte, „Den mystiske flyver“. Den så temmelig falmet ud. Der var et billede af to drenge med kasketter, en rød og en blå, der så ud over en snemark hvor en lille hvid flyver var ved at lande. 2 kr., stod der på et lille papskilt. Det nyttede alligevel ikke noget. Han havde ikke to kroner.

Ralf rev sig løs fra vinduet og gik videre. Uden at han egentlig tænkte over det kom han over fodgængerovergangen til den anden side af gaden. Han begyndte at gå hen mod varieteen. Der var mørkt overalt. På facaden hang der et stort skilt der med gule og røde bogstaver forkyndte „Piger i cellofan“. Han gik hurtigt forbi kasserne på væggen med de udstillede billeder. Han turde ikke standse op og se nærmere på dem, ikke når der var så mange mennesker på gaden. Han kastede kun et hastigt, stjålent blik på dem i forbifarten. Piger der lå på knæ, piger der stod lænet bagover med den ene hånd på et gelænder, piger der sad på høje stole og stirrede med halvåben mund og frække øjne, allesammen næsten nøgne, kun pakket ind i cellofan, og med noget glitrende noget for fissen. Deres bryster var store og små, spidse og runde, nogle sad helt ude under armhulerne.

Ralf gik et stykke forbi, indtil han kom til en cykelforretning. Hér stod han et stykke tid og kiggede på forkromede dynamolygter og hvide frakkeskånere. Så gik han tilbage forbi varietéen igen, dennegang langsommere. Inde i porten var der også billeder, vidste han. De var skrappere end dem her ude, men han turde ikke gå derind nu. Han mærkede pikken svulme op i bukserne. Han kom til at tænke på hvad William havde fortalt ham, at hver aften når forestillingen var forbi blev der omme bag scenen holdt auktion over damerne, og så kunne der komme herrer derop og få en dame med hjem, og hun skulle gøre lige hvad de forlangte. Men selvfølgelig måtte de ikke slå dem eller sådan noget. I et kort øjeblik forestillede han sig at de nu var voksne og Lilian arbejdede dér og han kom op og købte hende og tog hende med hjem og hun måtte gøre alt hvad han sagde, tage tøjet af og lægge sig på sengen.

Og nogen af dem måtte gå hjem med gamle fede herrer. Det måtte ikke være rart. Næsten lige så slemt som at blive voldtaget. William havde fortalt om en dame der var blevet voldtaget i en kælder på Østerbro. Hun var død af det. Det gør de som regel, havde William sagt, hvis de ikke bliver reddet af viceværten eller sådan noget, og så bliver de straks kørt i ambulance til hospitalet. Når en dame bliver voldtaget, sker der det at manden stikker pikken ind i hende og så bliver hun pumpet op indtil hun dør af det. For når kvinderne ikke vil, så dør de, helt oppustede, og det er det værste der kan ske.

Ralf troede ikke rigtig på det. William var fuld af løgn. En af dem der altid skulle prale.

Han var kommet tilbage til sit eget fortov igen. Nu gik han ind gennem porten og holdt vejret indtil han var kommet igennem. Der stank altid sådan af pis. De fulde folk fra ølstuen ved siden af stod altid og pissede hér. Lilian havde sagt at hun engang havde set en mand der stod og pissede sig selv ned ad bukserne mens han brækkede sig op ad væggen. Hans pik var lige så tyk som en brandslange, sagde hun. Og sort.

Han gik op i lejligheden igen. Klokken var kun fem. Nu var der en halv time til hans mor kom hjem. Han tændte ikke lys, men kiggede gennem vinduet over for at se om Lilian var hjemme. Der var ikke lys nogen steder i hendes lejlighed. Højere oppe var der lys i et par køkkenvinduer og damer med tørklæder om hovederne gik omkring derinde. I et soveværelse skråt overfor stod en mand i undertrøje og barberede sig. Der var ingen damer der klædte sig om.

Han satte sig ned ved skrivebordet og begyndte at tegne en nøgen Lilian. Han var ikke særlig god til at tegne men han blev alligevel ophidset af det. Først tegnede han hende uden bryster, kun med to prikker. Så prøvede han at se hvordan hun ville se ud med et par store patter, men det var svært at tegne forfra. Han tegnede hende en gang til fra siden, men ansigtet lignede ad helvede til, og det mindede langtfra om de damer der sad i udhængsskabene ovre ved varieteen.

Til sidst tegnede han en dreng, mørkhåret og med en skarp lige næse, ham selv, med pikken strittende lige ind i Lilians fisse. Han sad lidt og kiggede på det, så knappede han sine bukser op og halede pikken frem. Den dunkede varmt i hånden på ham. Han forestillede sig at Lilian kom op til ham og omfavnede ham og sagde at hun elskede ham og at han godt måtte.

Han gned løs på pikken et stykke tid endnu, hurtigere og hurtigere. Så kom han til at tænke på at hans mor nok snart kom, og han stoppede den tilbage i bukserne. Han krøllede papiret med tegningerne sammen og sprang ud og skyllede det ud i wc’et. Han måtte smide en hel masse wc-papir ned oveni det for at få det ud. Så vaskede han hænder og gik ind på sit værelse og tændte lys. Klokken var ti minutter i halv så han på sit armbåndsur. Han slog geografibogen op og begyndte at læse over på Englands byer.

2

Nøglen drejede i låsen og hans mor kom ind, slæbende på en cykelkurv og en taske.

„Dav, mor.“ Han stod i døren til køkkenet, usikker.

„Goddag, Ralf“

Han vogtede ængsteligt på hendes tonefald. Om hun var i godt humør. Det lod til det dennegang. Han så hende gå hen over køkkengulvet og stille kurven og tasken på køkkenbordet, under gasmåleren. Hun var lille og tynd, med skarpe træk og knoglede hænder. Hendes fortænder sad skævt ind over hinanden, så det på en eller anden måde så uhyggeligt ud når hun smilede, men måske var det bare indbildning. Han skævede igen til hendes hænder, som han var så bange for. Disse hænder kunne på ethvert tidspunkt pludselig svirre i luften. Han havde røde mærker i lang tid efter at hun havde slået ham. Når hun slog, var det ikke så meget slaget han frygtede, som det at hendes lange røde negle skulle flænse sig ind i hans øjne. Hun sigtede ikke særlig godt.

„Hvordan er det gået i skolen idag?“ Stadig denne neutrale stemme.

„Godt.“

Han vidste udmærket at det ikke var svar nok. Men det hørte med.

„Blev du hørt?“

„Kun i regning.“

„Kunne du det?“

„Ja.“

„Hvad var det om?“

„Hvordan man deler brøker.“

Moren var begyndt at skramle med en gryde som hun nu fyldte kartofler i.

„Om hvad?“

„Hvordan man deler brøker,“ sagde han højere.

„Det er også spændende.“

Ralf kunne pludselig ikke se det spændende i det længere. Han kunne ellers godt lide regning, og han var den dygtigste i klassen til det, men på en eller anden måde fik hans mor gjort det til noget andet.

Noget af alt det der skulle til for at man kunne komme opad her i livet. Ralf skulle være ingeniør, sagde hans mor altid. Han havde evnerne til det. Ralf havde ikke noget imod at blive ingeniør og tjene mange penge. Og få et flot hus i Hellerup og blive gift med en rig dame.

Hans mor havde sat kartoflerne over ilden og pakkede nu en avispapirspakke ud. Hun havde købt to sild. Ralf brød sig ikke om alle de ben, men så fik de nok persillesovs og det elskede han.

Han gik et vend ind i sit værelse mens hans mor tog benene ud af sildene. Han kastede et blik på den opslåede geografibog, så gik han igen ud i køkkenet. Hans mor stod i det lille rum hvor de opbevarede madvarerne.

Han hørte hende skramle med dåserne og æskerne derinde og følte en vag uro. Men han havde ikke taget noget han ikke måtte. Der var ikke noget at være bange for.

Hans mor kom ud igen og gik hen til sin taske på køkkenbordet. Hun tog sin pung frem.

„Du må lige løbe over og købe et halvt pund kaffe,“ sagde hun og rakte ham pengene og mærket. „Tab nu ikke mærket. Og skynd dig, inden de lukker“

Ralf sprang hen til køkkendøren.

„Vent lidt!“ sagde hans mor og rakte ham nogle flere penge. „Du skal også købe en pakke Richs.“

Ralf tog mod pengene og løb ned ad køkkentrappen. Klokken var over halv seks, han måtte have fart på. Han strøg ud ad porten. Der var ikke længere så mange mennesker på fortovet. I flere af butikkerne var lyset allerede slukket. Han løb alt hvad han kunne, over fodgængerovergangen, henad gaden til den modsatte side af varieteen, og ind i porten hvor købmandsbutikken lå i gården. Bare der nu ikke var lukket! Hans mor ville blive gal og skælde ham ud. Hvis der var lukket, var det ganske givet hans skyld, fordi han ikke havde skyndt sig nok. Og hun var helt gal med den kaffe. Hun byttede kaffemærker halvdelen af sit liv, følte han. Hans svedige fingre klemte fast om kaffemærket. Uden mærker, ingen kaffe, havde købmanden surt meddelt ham de gange hans mor havde sendt ham over for at prøve. De sagde for øvrigt at kaffemærkerne snart skulle væk. Det var ikke så længe siden de også skulle have sukkermærker, og der var også engang man ikke kunne få sæbe uden mærker. Fordi der ingen varer var. Fordi der var krig.

Der var lys i købmandsbutikken og døren stod endnu åben. Ralf styrtede forpustet ind og stillede sig bag nogle voksne ved disken og gjorde sig umage for at se ud som om han havde stået der i flere timer.

I det samme gik købmanden hen og lukkede døren og smækkede låsen. Ralf stod og pustede tungt. Et halvt pund kaffe og en pakke Richs. Med Pinocchiobilleder i. Han havde en tyk stak billeder efterhånden. Han kunne gætte sig til det meste af historien, hvad han også var nødt til, for selve historien stod i albummet og det havde de ikke råd til. Det var også noget pjat.

Der var nogen der tog i døren og derefter bankede på ruden. Købmanden ekspederede uanfægtet videre. Ralf kiggede fra sit helle i det varme gule lys ud på det utydelige ansigt udenfor døren. En pludselig tryghed vældede op fra de store sække med sæbespåner og kartofler.

Han fik sine varer og blev lukket ud af købmanden. Den sidste. Han gik langsomt ud gennem porten med låseklikket i ørerne.

På hjemvejen tog han det mere med ro. Han kunne tidsnok komme op igen. Da han stod og ventede ved fodgængerovergangen kom en rødhåret pige forbi på cykel. Hendes hår flagrede om hendes ansigt. Hun havde en lang blå nederdel og en tyk sweater på. Da hun passerede ham, kiggede hun på ham med store forbavsede øjne og smilede. Så drejede hun hovedet igen og var væk.

Det var som om et eller andet eksploderede inde i ham, som om der stod en mand med en forhammer og slog ham i maven. Han så den brede række af hvide tænder og de smalle læber for sig. Og de muntre, undersøgende øjne. Hvorfor havde hun smilet? Var det overhovedet til ham? Han så sig om og kunne ikke finde andre sandsynlige muligheder. Hvad havde hun smilet til ham for? Det var ikke én han kendte.

Han gik langsomt over gaden og ind gennem porten. Der var lys oppe hos Lilian nu, konstaterede han med et skråt blik. Både i køkkenet og i hendes værelse. Men nu var det forsent. Men måske kunne han se hende klæde sig af, når hun skulle i seng, hvis hun ikke trak gardinet helt ned. Det skete sommetider.

I køkkenet stod hans mor og stegte sild. Der var en kvalm lugt derinde, men der var også varmt. Han lagde varerne og pengene på bordet og blev stående. Lidt efter vovede han at kigge ned i morens taske.

Der var ingen blade.

„Hvad leder du efter?“

„Skipper Skræk,“ mumlede han.

„Ja, det har jeg glemt at købe idag“

„Nå.“

Han gik hurtigt ind til sig selv, for at være alene med sin skuffelse. Nu havde han gået og set frem til det Skipper Skræk hele dagen. Selvfølgelig kunne han læse i noget andet. Han havde et helt bind af „De unges skatkammer“ som han havde lånt på biblioteket. Men den kunne han jo altid læse. Det var ikke det samme som Fantomet, Prins Valiant, eller Marvel-drengen. Og det var det eneste blad han måtte læse. Han havde engang lånt en stor bunke gamle Kong Kylier af William og haft dem liggende under sengen og ligget og læst i en rus over alle de tegneserier som han ikke kendte. Men hans mor havde sagt til ham at hun syntes han skulle levere de blade tilbage igen. Det måtte være nok når hun købte Skipper Skræk til ham. Ralf var ikke klar over hvorfor hun ikke kunne lide Kong Kylie. Det var vel det sædvanlige med at han skulle læse bøger og blive klogere, så han engang kunne blive ingeniør og tjene mange penge og blive til noget. Hun spurgte ham altid hvad han læste, og kontrollerede de bøger han kom hjem med fra biblioteket.

Ralf havde afleveret Kong Kylierne næste dag. Han ville heller ikke have at hans mor skulle tro at han var utilfreds med at hun købte Skipper Skræk. Måske var hun blevet ked af det, fordi han ligesom krævede noget som de ikke havde råd til. Så havde han i stedet siddet nogle eftermiddage oppe hos William og læst de Kong Kylier. Noget han også følte sig skyldbetynget over. Det var jo et bedrag. De havde heller ikke været nær så gode at læse oppe hos William.