Marie Alvilda Dinesen

Lotte Lises drøm

Lindhardt og Ringhof

Lotte Lises drøm

Copyright © 1928, 2018 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711715482

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I.

Charlotte Elisabeth Porse hed hun, men i daglig Tale kaldtes hun af alle Egnens Folk slet og ret: Lotte Lise.

Ikke at det i nogen Måde forringede hende at gå rundt med et sådant Kælenavn! Tværtimod. – Alle kendte hende, alle holdt af hende, hun var alles Lotte Lise. Det var ligefrem et Hædersnavn. Men selv var hun aldrig nået så vidt, at hun tænkte derover.

For Resten var hun eneste Barn af Hofjægermester Porse til Porslunde, som var død for et Par År siden.

Hun stod stille i Døren, lænet mod Karmen i sin Yndlingsstilling med Hænderne på Ryggen og Maven lidt fremskudt, mens hun kneb Øjnene sammen mod Solen for rigtigt at kunne følge Svalerne, der var i Færd med deres Flyveøvelser.

Hun lagde Hovedet på Siden for at se op over Taget og åndede dybt. Så tog hun Trappen i et Par Spring. Over Broen gik det næsten i Løb, men da hun først havde den bag sig og ikke længer kunde ses fra Vinduerne, standsede hun som med et Ryk og gik derpå ganske langsomt videre ad den lille, tætte Sti, der langs Graven førte ud til den gamle Eg.

Det Træ elskede hun næsten mer end alt andet på Gården. Det var som en kær Ven, til hvem hun trygt kunde betro sig, og som ikke sladrede af Skole.

Hun satte sig på den hvidmalede Bænk, der stod op mod den mægtige Stamme. Hun stirrede op i Kronen med de forvredne Grene og det allerede gulnede Løv – og så drømte hun.

Tænkte på ingen Ting, vilde Moder sige! Men Lotte Lise tænkte netop så forfærdelig meget og mest her under Træet.

Du store Alverden! Hvis det Træ kunde huske, hvad det havde set og oplevet! Hvis det kunde fortælle!

Lotte Lise lyttede til Vindens Sus i Toppen. I Dag lød det så mildt og blidt. Men hun kendte Lyden, når Stormen tog Tag og knækkede Grene, og altid lod hun Træet fortælle.

Hun huskede alt, hvad Fader havde fortalt hende, da han levede. Lige fra han, da hun kun var en lille Stump, havde taget hende med sig foran på Hesten for at vise hende alt det, hun var den retmæssige Arving til.

– Men du burde jo have været en Dreng! – havde han tilføjet.

Og Lotte Lise var ikke ret gammel, før hun følte det som en personlig Fornærmelse at være blevet en Pige. Kun en Pige!

Og dog vidste hun, at både Fader og Moder var så usigelig glade for deres lille Pige.

Så, nu susede det igen gennem Egetoppen, og enkelte Blade faldt.

Fader havde sagt, den Eg havde nok sine 6–700 År på Bagen.

Regning var Lotte Lises værste! Men 6 fra 19 var 13. Tretten Hundrede og noget. Det var, da Erik Menved regerede. Han kunde være redet her forbi på Vej til Viborg Ting…. Dengang strakte Skoven sig nok helt op til Gården og skjulte den gamle Hovedbygning, som hun kendte fra Resens Tegning.

Jo, hun mindedes hver Smule, Fader havde fortalt. Der var heller ingen, der havde lært Historie på en morsommere Måde end hun. De blev jo levende, alle de gamle Sagn og Beretninger, bare Fader fik fat på dem. Og så var der det, at han næsten altid lod en af Slægten optræde i de forskellige Episoder.

Fader, som var så stolt af at høre til en gammel Slægt!….

Det var nu da ellers ikke hyggeligt alt det, der kunde fortælles om Forfædrene. Sådan en som Peder Porse f. Eks., der havde været med blandt Kongemorderne i Finnerup Lade. Uh ha! – Hun tænkte sig altid, at netop her under Egen havde han efter den blodige Dåd taget Afsked med Marks Stig. Hun syntes, hun kunde se de to harniskklædte Mænd med Masker for Ansigtet og sorte Kapper samt deres tavse Følge. Her, ved Skillevejen havde de svoret hinanden Troskab, og Marsken var redet videre, ad Møllerup til….

Knud Porse, som forrådte sit Land til Svenskerne, havde også levet her en Tid, inden han blev gift med den svenske Enkehertuginde, Moder til Magnus Smek. Det var ham, der vilde løsrive Skåne fra Danmark. Det var da heller ikke noget at rose sig af!

Naturligvis var det morsomt, at den gamle Gård igen var kommet i Slægtens Eje. Og det var kun rimeligt, det havde interesseret Fader så meget. Hun vidste også nok noget om alle de Ofre, Fader havde måttet bringe for at generhverve Ejendommen.

Der var også mange af Forfædrene, som havde øvet store Bedrifter og tjent Land og Konge med Hæder. Men alligevel! Det gamle, det var dejligt at høre om, men ellers…. nej Tak! Hun vilde nok bede om at få Lov at være ung og glad. Det var bedårende at leve!

Og alt det gamle Stads havde såmænd tit gjort Fader så tung i Sind. Hvis han ikke havde spekuleret så meget på alt det Familievæsen, så havde det så vist været rarere både for Moder og hende – og for ham selv da for Resten med, tænkte Lotte Lise gammelklogt og drog et dybt Suk.

Som om Moder og hendes Familie ikke var langt hvggeligere! Og de vidste knap nok, hvem der var deres Oldeforældre.

Hun huskede nok Kurt Heiden, von Heiden. (Den Parvenu-Adel havde Fader sagt!). Han, Kurt, havde engang talt med Ærefrygt og Beundring om hendes Slægt.

Det var også noget at være vigtig af, sådan en Række „Tip-Tipper“ som de gamle Uglebilleder, der hang oppe på Salen, og som Fader med så stor Møje og Bekostning havde sammenskrabet fra alle Landets Kanter, fordi han vilde, de skulde hænge, hvor de hørte til….

Hun sad og vippede med Fødderne og kiggede til Siden. Nu skinnede Solen så kønt over Vandet. Gravene strakte sig lige ind under den gamle Egs Rødder. Vandet rørte sig og glitrede, nu Solstrålerne spillede derpå, og kastede morsomme, levende Skygger hen på en mægtig Gren, der hang ud over Vandet. Den var bøjet og vredet. Den lignede en Kæmpeslange. Og om lidt vilde den sno sig hen imod hende….

Insekterne sværmede og summede i Solskinnet og troede endnu, det var Sommer.

Nej, Moders Familie, den hed aldrig „Slægten“. Den var uden „von“ og andet Påhit, men den var ligesom mere til at stole på, syntes hun. Og det vidste hun da, at Navn og Titel og den Slags vilde hun aldrig tage i Betragtning, hvis hun nogen Sinde skulde giftes….

Giftes! – Hun smilede med fjortenårigt Overmod.

Ja, selvfølgelig skulde hun giftes! Både Fader og Moder var jo gifte, hvorfor skulde hun så ikke! – Det var bare sådan nogle gamle nogle som Tanterne, der ikke blev gift. Og hun var ikke den, der passede til at blive sådan en gammel Jomfru. Hun var vis på, det var dejligt at blive gift. Dengang hun var med til Kusine Rigmors Bryllup, havde hun sat sig så levende i hendes Sted og vidste så præcis, hvordan hun vilde have båret sig ad, hvis det var hende, der skulde gå op ad Kirkegulvet og stå for Altret….

Man var jo da også rigtig pæn. Hverken skeløjet eller pukkelrygget eller – – – Skønt – det kneb for Resten med at få Bugt med Håret. Men det kom nok, trøstede Moder.

Av, men så var der Fregnerne! Dem havde hun nær glemt. De var hendes Sorg. Og det hjalp ikke, at hun i Smug gav Jeppe Kusk mange af sine Sparepenge med til Byen, for at han kunde købe den fine Sæbe, „Orientens Blomst“, som skulde give en hvid og fløjlsblød Hud. Ikke det mindste hjalp det!

Nå, en Mand kunde man vel nok få alligevel. Selv om Gården ikke altid gav så godt. Fader var jo stadig bekymret. Men Moder plejede at sige, han ventede sig for meget af alt, og så måtte man blive skuffet.

Men naturligvis skulde man se sig godt for og være vis på at vælge den rette. Hun vilde helst forloves tidligt. 17 År, det var så yndigt. Om tre År altså. Det var rigtignok længe at vente, men Moder havde naturligvis Ret, når hun sagde, at hun ikke var „flyvefærdig“. Hun vilde da heller ikke giftes lige straks – selvfølgelig. For tænk, om man kunde komme til at leve med den samme Mand i halvtredsindstyve År! –

Hun pustede besværet.

Hun ventede sig for Resten meget. Det havde hun efter Fader. På det Punkt især. Alt det med Ægteskab og den Slags. Så rent ovenud, forfærdelig meget. Det skulde være det bedste, det allerbedste, det, Livet havde at bringe hende.

Hun lænede sig tilbage på Bænken og så op i den klare Høstluft. Så rettede hun lidt på Håret. Det var stort og krusede let ved Tindingerne, men det var rødligt. Det kunde ikke nægtes. De Porser var gerne rødhårede. Der blev nok fortalt, at nogle af Slægtens Kvinder havde været berømte for deres rige Hårpragt, der spillede i Guld- eller Kobberglans. Men det var nu ligemeget. Rødt Hår var grimt! Og rødt Hår gav fregnet Hud.

Hun lukkede det ene Øje og skelede til sin Næsetip. Hver Sommer var den som bestrøet med Kanel. Men nu var det ved at fortage sig, syntes hun.

Hun kom atter tilbage til Håret og så bekymret ud.

Der havde hun nu gået og været så glad, fordi hun fandt på at lægge de to Fletninger rundt om Hovedet. Selv var hun så tilfreds med Resultatet. Nu så man da ikke længer ud som en ren Unge. Og hun havde været så spændt på, hvad Moder vilde sige. Men Moder havde slet ikke lagt Mærke til det. Først da Lotte Lise spurgte, svarede hun, at det var rigtig pænt. Det var det hele. Men Moder havde nu heller ikke Sans for sligt!

Lotte Lise måtte være glad, at hun denne Gang slap for at høre, at det aldeles ikke var det ydre, det kom an på. – – –

Nu fo’r hun op og gik hastigt videre, drevet af en af sine sædvanlige Indskydelser.

Hun vilde besøge Hanne. Det var så længe siden. Hanne havde Forstand på det ydre. Hun kunde sige, om noget klædte eller ikke. For hun havde været Kammerjomfru hos den engelske Grevinde på „Fair bill“, efter at hun havde tjent Farmoder.

Hanne havde en Søn, som var Styrmand og fo’r på „de varme Lande“. Han havde nylig været hjemme, og Lotte Lise kunde nok lide at se, om han havde bragt Moderen noget denne Gang.

Hanne Vævers boede i det første Hus i Landsbygaden. Fra sit lille, lave Vindue kunde hun holde Øje med alt, hvad der kom forbi. Derfor fik hun ofte Besøg af Venner og Bekendte, som trængte til at få lidt Besked om, hvad der foregik på Egnen.

„Skov-Maren“, Per Skovfogeds Kone, sad netop og drak Kaffe hos hende, da Lotte Lise øjnedes som en lille Prik langt borte på Landevejen.

Da Prikken blev tydeligere, udbrød „Skov-Maren“:

„Nej, to der har vi jo vores Lotte Lise, det bette Møgværk!“

Hanne med de fine Fornemmelser følte sig stødt på den unge Dames Vegne. Enhver havde da ikke Lov til at „tittelere“ hende på den Måde!

Hun sendte den anden et bebrejdende-medlidende Blik:

„Møgværk! Det kan du sige om Sognets beskidte Unger, Maren!“

Maren dukkede sig:

„Nå, det var nu mere ment som en Slags Venlighed!“

Hanne fortsatte indigneret:

„Og bette kan man da heller ikke kalde Frøkenen, al den Stund hun er fyldt de fjorten…. Jeg husker nok den Dag, hun kom til Verden. Jeg var oppe på Slottet for at hjælpe med Rengøringen. Salig Hofjægermesteren var så nervøs, ligefrem syg, som om det var ham, det skulde gå ud over. Hofjægermesterinden tog det jo immer mere roligt. Og det var jo dog hende, der – som altid – skulde have Besværet!“

Den anden forsøgte at indskyde en Bemærkning, hvad Hanne imidlertid ikke ænsede.

„Nej, hvad jeg vilde sige, Lotte Lise er ikke noget Barn mere. Hun har uddelt alle sine „Spøgsager“ til Børnene her omkring. Skønt det kneb for hende. Især med Dukkerne. Men Hofjægermesterinden vilde det nok. Hun tænker vel, hun sådan lige med et kan lave en voksen Dame ud af hende. Men det bliver da ikke for det første. Se bare, hvor hun kan hoppe og springe og danse!“

Lotte Lise kom løbende om Kap med en lille Hund, der fornøjet gøende sprang op ad hende. Hun havde mødt den på Vejen og lokket den med. Hun elskede Hunde; hvad enten det var Moderens fine Jagthunde eller Køterne fra Småhusene, alle var de hendes Venner.

Leende og forpustet standsede hun ved Huset, bankede på Ruden, nikkede til Hanne og Maren og stod lidt efter som en forvildet Solstråle inde i den lavloftede Stue.

Hvor hun kunde snakke! Hvor hun kunde le! Hvor hun morede både de to gamle og sig selv!

Hanne erklærede straks den ny Hårsætning for ladylike, et Udtryk hun havde fra Grevindetiden. Hannes oprindelige gode, jydske Mundart var i det grevelige Hus og ved flere Københavnsophold blevet slemt forfalsket, og hun nærede en afgjort Forkærlighed for fremmede Ord.

Lotte Lise fo’r rundt i Stuen og tog alt i Øjesyn.

„Nej, men Hanne! Hvad er dog det? En Papegøje! Har Anders haft den med til dig?“

„Ja, hvad synes Lotte Lise! Han har haft den på Skibet et Par År. Det er jo sådan „Kotume-Skik“, at Søfolk skal have noget med sig fra de varme Lande. Men den vilde ikke rigtigt lære at snakke. Og så sagde den Skarns Knægt: Du skal have ham, Mutter, sagde han. For kan du ikke lære ham det, lærer han det aldrig!“ De lo alle tre. Hanne var ligefrem stolt over, hvad Sønnen dog kunde hitte på.

Siden talte de atter om Fuglen, som sad og betragtede dem med sine kloge, vagtsomme Øjne, mens den engang imellem med Hannes Tonefald udbrød: „Værsgo’, kom ind!“

„Ja, noget har han jo lært,“ sagde Hanne.

„Men han er da ellers for gammel til at gå i Skole, for han er snart 100 År….“

Maren slog Hænderne sammen, men nåede ikke at sige noget, før Hanne fortsatte:

„Buret fik jeg også med. Men han holder nu mest af at sidde oven på det, som Anders har vænnet ham til.“

„Kan den da ikke flyve bort?“ indskød Lotte Lise.

„Årk nej. Det kaverer Anders for. Den har aldrig ku’ fløjet!“

Lotte Lise stod lidt.

„Hvor gammel er Anders?“

„Tre og tyve nu til Høsten!“ svarede Hanne intetanende.

„Men,“ indvendte Lotte Lise, „når Fuglen er over 100 År, og Anders kun 23, så kan han da umuligt vide, om den ikke engang har kunnet flyve!“

Hanne så ganske betuttet ud. Sønnens Ord plejede ellers at stå til troende. Men Lotte Lise havde jo åbenbart Ret.

Det var et Nederlag for Hanne, der over for Maren nødigt gav Afkald på noget af sin Autoritet. Heldigvis kunde hun straks rykke frem med noget, hun brændte efter at fortælle, og som vilde skaffe hende Oprejsning.

„Hvad siger Lotte Lise til Indkvarteringen? En Oberst, en Kaptajn og 3–4 Løjtnanter med Sabel og blanke Knapper og det hele!“

Den adspurgte og Maren så lige forbavsede ud.

„Nå, der har altså endnu ikke været Tale om det på Slottet,“ sagde Hanne stolt. „Det var jo da ellers det første Sted, de skulde vide Besked.“

Hun nød sin Overlegenhed og de andres spændte Forventning.

„Nej, Moder har intet sagt! Hvad er det? Er det noget morsomt?“

Lotte Lise snublede over Ordene.

„Nå, morsomt…. jeg ved ikke, om Hofjægermesterinden finder det. Men for en anden er det jo altid lidt Plasér.“

„Men skynd dig dog, Hanne! Hvad taler du om?“

„Ih, her skal jo være Manøvrer. Soldaterne skal indkvarteres rundt omkring til vort. Men Officererne, de skal naturligvis indkvarteres på Slottet og de andre store Gårde.“

„Nej, hvor jeg glæder mig! Og det siger du først nu! Jeg må straks ind og spørge Moder, om hun har fået Besked om det!“

Og Lotte Lise fløj af Sted.

Længe efter, at den unge Pige var forsvundet, sad de to og talte om hende.

„Det er en dejlig Pige!“ sagde Maren, benyttende sig af, at Hanne var optaget af Papegøjen.

„Så ligefrem, som var hun en af vores egne!“

„Hun bliver en Skønhed!“ sagde Hanne med Bestemthed som den, der ved, hvad hun taler om. „Det er jo den gamle Kammerherreinde op ad Dage,“ vendte hun sig mod den anden.

„Jou, men hun har da ellers også et Træk over Ansigtet, der ligner hendes Moder,“ mente Maren.

„Og sådan et Tungebånd, hun fører! Det er noget så sjældent,“ fortsatte Hanne uanfægtet.

Maren nikkede bifaldende og holdt Strømpen op mod Lyset for at indfange en Maske. Hun tabte ellers aldrig Masker. Det var kun hos Hanne, man fik så meget at tænke på, at de slap ned.

„Det er saa helt utroligt alt det, hun kan!“ vedblev Hanne. „Jeg har hørt hende tale både fransk og tysk og engelsk. Og det lød noget så storartet. Jeg har jo da Forstand på det fra dengang, jeg var hos Grevens,“ knejsede hun. „Og „han selv“ har nok lige til sin Død læst Historie og Geografi og Fysik og Analogi, og hvad det altsammen hedder, med hende. Der er ikke den Sag, hun ikke ved Besked med. Akkurat som Komtesserne. At nogen kan have Hoved til det!“

„Ja, det må en anden en nok sige,“ sukkede Maren og rystede på sit.

„Og så er hun så lågisk. Som nu bare det med Gøjen. Det havde jeg aldrig ku’ tænkt.“

„Årk nej…. Hun er rigtignok lågisk,“ samstemmede Maren og smagte på det underlige Ord, hvis Mening hun ikke ret begreb.

Lotte Lise kom farende ind i Dagligstuen.

„Moder! Moder! er det sandt, vi skal have Indkvartering? En Oberst, en Kaptajn og nogle Løjtnanter?“ kom det hæsblæsende.

„Ja, det lader det til, min Stump,“ lo Moderen ad hendes ivrige Måde. „Jeg har lige fået Meddelelse derom. Men ser du ikke…. “

„Nej, Charlotte Elisabeth ser naturligvis inte sine gamle Tanter,“ lød det spidst fra Tante Bine.

„Men sådan er Ungdommen nu om Stunder. I vore unge Dage var det anderledes. Den Slags blev simpelt hen inte tålt, Harriet!“

„God Dag, Tante Bine. Om Forladelse!…. Jeg var så spændt på, om det virkelig var sandt, og så tænkte jeg ikke…. “

Lotte Lise var både skamfuld og ærgerlig. Hun følte instinktmæssigt det gale i, at Tanten vilde opdrage på hende i Moderens Nærværelse. Og Moderen havde jo selv fået en lille „Næse“.

„Nej,“ afbrød Tante Bine, „vor Tids Ungdom bruger inte meget at tænke. Det var såmænd et sandt Ord! Og Lotte Lise er nu så. … så pludselig!“

„God Dag, Tante Sine. Du må virkelig undskylde!“

„Mit søde Barn. Du kunde jo ikke vide, at vi var her…. Man er jo da kun engang ung! Bryd dig aldrig om det,“ hviskede Tante Sine og kyssede hende.

Hun havde set, at Lotte Lise bed sig i Læben og havde Tårer i Øjnene. Og hun vidste, hvor dårligt hun tålte den Slags Tilrettevisninger.

Lotte Lise kunde have omfavnet hende for de Ord. Hun elskede Tante Sine, men var altid lidt bange for Tante Bine.

Tanterne hed Thomasine og Jacobine og var egentlig Moders Tanter. Lotte Lise fandt dem forfærdelig gamle. Men rare var de, og Lotte Lise regnede dem ellers til sine allerbedste Venner.

Tanterne boede i en lille, jydsk Fjordby. Og engang imellem, når Mor fandt, de kunde trænge til Afveksling, Landluft og god Mad, sendte hun dem en Indbydelse, som de altid øjeblikkelig efterkom.

De to Søstre var født på Landet og havde tilbragt deres Barndom og Ungdom på en stor Landejendom. Ved Tidernes Ugunst var de blevet fattige og måtte arbejde for at få det lidet, Forældrene havde efterladt dem, til at slaa til. Tante Bine var den musikalske. Hun informerede og havde en Del Elever, som hun klogeligt gav fra sig til andre, så snart de var nået til et bestemt Punkt, „det døde Punkt“, som hun aldrig selv var kommet over, fordi hun havde fået for lidt Undervisning.

Tante Sine malede. Hendes fine Skitser af Blomster eller Landskaber fandt som oftest Købere, især fordi de var så dejligt billige!

Fru Porse foreslog dem ofte at sætte Priserne op, men dertil var de alt for beskedne.

„Vi er så gammeldags,“ sagde Tante Sine.

„Vi har jo en så mangelfuld Uddannelse,“ sukkede Tante Bine.

„Men Talent har I begge to mer end mange, som der kostes store Summer på,“ ivrede Fru Porse. „Det er også en Skam, I aldrig har fået Lov at lære hos de virkelig store, så skulde I nok have bragt det til noget.“

„I vore unge Dage ofrede man inte noget på Pigebørns Uddannelse. De skulde selvfølgelig giftes! Og lykkedes det inte, så kunde man sætte sig hen som Husbestyrerinde eller Lærerinde.“

Tante Bine sukkede dybt. Hun havde aldrig lagt Skjul på, at det var hende en stor Sorg, hun ingen Mand havde fået. – –

Lotte Lise fandt Tanterne interessante. Især efter at Moder havde fortalt om, hvor nøjsomme de var, og hvor udmærket de forstod at indrette sig. Der var f. Eks. det med Risengrøden.

Ofte spiste Tanterne Risengrød både til For- og Eftermad. Det var så nemt, og så sparede man på Gassen. Og for at det ikke skulde blive for kedeligt, læste de Feuilletonen i „Berlingske“ mellem første og anden Portion.

„Berlingeren“ lånte de af en Enkefrue, som boede i Nærheden, og som altid gik klædt i gamle Silkekjoler. Hun var yderst sjusket og malproper og hed derfor almindeligt i den lille By: „Silkesoen“ – dog kun i Omtale! Ellers lød hun Navnet Fru Sørensen og elskede god Mad så højt, at hun aldrig nænnede at lukke sine Vinduer op, „at den dejlige Madlugt dog ikke skulde gå på Gaden!“

Tante Bine plejede at lave Gennemtræk i fem Minutter, når „Silkesoen“ havde aflagt sit daglige Besøg med Avisen.

– – –

Tanterne havde det så kummerligt på deres gamle Dage, at Fru Porse altid pønsede på en Lejlighed til at hjælpe dem. Nu havde hun fået en ny Plan.

Lotte Lise fik at vide, at de netop var blevet enige om, at hun skulde med til Byen på et længere Besøg og tage Undervisning i Malning og Musik hos Tanterne og for Resten gå på Kursus. – Lotte Lise skød Underlæben frem, som hun plejede, når en Situation forekom hende lidt vanskelig at tage.

Det kunde måske være rart nok at prøve Vingerne lidt. Men der var så dejligt hjemme nu ved Efterårstid og – – og så Indkvarteringen!

„Det skal naturligvis først være efter Manøvrerne,“ skyndte Tante Sine sig at sige, inden Tante Bine tog Ordet.

Lotte Lise sendte hende et taknemmeligt Blik.

„Du har det så ensomt her,“ sagde Tante Bine.

„Det har jeg aldrig tænkt på,“ svarede Lotte Lise lidt stødt. „Det er jo – hjemme. Og jeg elsker det altsammen, og jeg har Moder og – – –“

Et Blik fra Moderen bragte hende pludselig til at forstå Tanken, der lå bagved. Det var altså på den Måde, Moder i År vilde skaffe Tanterne Vinterforråd! Det var altid så vanskeligt at få dem til at modtage noget.

„Tak!“ sagde hun. „Jeg vil naturligvis meget gerne besøge Jer. Men I bliver vel heller ikke vrede over, at jeg holder mest af at være her?