Henrik Hohle Hansen

Alkymi

Lindhardt og Ringhof

Alkymi

Copyright © 1994, 2017 Henrik Hohle Hansen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711716786

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første del

1

I begyndelsen af året 1642 blev der begået en serie af mord i København. I forbindelse med hvert eneste mord iagttog man en bleg, hvid dreng, ved selve gerningsstedet, som om morderen ønskede at blive set. Ja, op til flere gange stod det klart, at denne forbryder nærmest påkaldte sig opmærksomheden ved at pifte eller råbe, eller blot blive stående ved åstedet, til et eventuelt vidne kom forbi.

Alle ofrene blev fundet uden hoved.

Befolkningen var skræmt fra vid og sans, Byfoged Gerluf Langeskov og hans mænd på rådhuset havde travlt med at afhøre vidner, føre deres udsagn til protokols og selv foretage rekognosceringer på de mange mordsteder.

Midt i denne mordepidemi, skete det værst tænkelige: de døde begyndte at gå igen. Overalt vrimlede de. Nat og dag genkendte borgere sit barn, sin mand, sin mor i gaden, i huset hvor man boede, i stalden, kort sagt overalt. Rædslen, som greb befolkningen var så udtalt, at mange flygtede ud af byen. Opgav hus og hjem, og rejste over hals og hoved for at komme bort fra den by, hvor selveste satan huserede.

Efterforskningen forblev resultatløs. Det fortvivlende arbejde for byens myndighed bestod efterhånden i at eftersøge snesevis af afdøde personer, som var blevet set lyslevende, og i at grave kister op på kirkegårdene.

Den 14. marts 1642 blev det bekendtgjort ved opråbere rundt om i byen, at man forlangte, at alle borgere ved daggry den næste dag skulle bevæge sig til Gammeltorv, for at man der under en slags afhøring kunne afsløre forbryderen.

På dette tidspunkt var langt mere detaljerede oplysninger om den morder, man jagede, for længst sluppet ud til borgerne. Alle i København vidste, at morderen var i stand til at forklæde sig og optræde i sine ofres skikkelser. Morderen var umulig at pågribe, for han var ikke en eller to, han var, eller kunne stort set være, hele byen.

Myten om morderen var vokset stor og grusom.

Alle mistænkte alle. Enhver afvigelse fra normal optræden, førte omgående til mistanke, og dette betød, at alle begyndte at opføre sig underligt. Folk gik stive og akavede rundt i gaderne af frygt for at opføre sig akavet. Alle holdt sig fra hinanden i disse forfærdelige forårsdage. Alle frygtede, at deres nærmeste var besat af dette monster. I dagene op til bekendtgørelsen sov koner og mænd langt fra hinanden rundt om i de små hjem, hvis de overhovedet sov og ikke lå vågne for at holde øje med hinanden. Børn legede hver for sig efter påbud fra forældrene. En mand i Badstuestræde myrdede sin kone, fordi hun – efter hvad han forklarede – var begyndt at opføre sig drenget. En gammel hestehandler fra Skindergade mente, at han gemte forbryderen i sig. Efter en munter tur i byen med sin fætter havde han tidligt om morgenen set sit eget lig ligge i hestestalden. Derfor forsøgte han – dog uden held – at drukne sig i drikketruget midt på gårdspladsen, for på denne måde at komme morderen inde i sig til livs.

Mange borgere forsøgte egenhændigt at pågribe forbryderen. Således pågreb man på en eneste dag den eftersøgte dreng ikke mindre end 34 forskellige steder i byen, og førte ham til byfoged Langeskov på rådhuset, men ingen af disse drenge var, ifølge Langeskov, den rigtige. Han afhørte dem blot og løslod dem til borgernes store fortrydelse. Men historien begyndte to år tidligere. Gynther Goje, en tysk alkymist som i 1640 endte sine dage i fængslet under Københavns rådhus, brugte efter al sandsynlighed menneskehjerner i sine forsøg. I hans hus i Nørregade fandt man flækkede kranier, knogler og ben. Disse makrabre fund stammede fra en gravplads på den modsatte side af gaden, fra Sankt Petri Kirkegård, et sted hvor de halvt opløste og fordærvede menneskelig til tider lå stablet op over gravenes kanter. Især under de store pestepidemier, som 1600-tallet var så rigt på. Flygtigt henkastet lå disse lig på Sankt Petri Kirkegård, læsset af vogne og kærrer af rakkere og gravere og andet pak, der for ekstra betaling af kongen påtog sig at skaffe de døde af vejen og drysse lidt beg over dem, for at modvirke den uudholdelige stank disse kadavre udsendte.

Gynther Goje, som havde læst hos munkene på Benediktinerklostrene i Sydfrankrig, blev pågrebet og røbede sin hemmelighed over for sin bøddel, Gerluf Langeskov. Den rødglødende tang fik den tilrejsende alkymist til at fortælle om de vises stens hemmelighed, morgendug var det – urstoffet som mennesket havde søgt efter i mere end 1500 år – den væske der skulle til for at frembringe helt nye stoffer, lægemidler og livseleksirer.

Liggende halvt bevidstløs på pinebænken hviskede Gynther Goje byfoged Langeskov i øret, at morgenduggen skulle hentes på en galgebakke Sankt Hans nat, ja, dette var af allerstørste vigtighed, stønnede han, mens han endnu en gang bad for sit liv.

Og guldet?

Ja, guldet. Ved skabelse af guld skulle der dryppes morgendug på en pande, og guldet skulle blandes med uædelt metal. Guldet ville da yngle. Alt ville da funkle, hviskede tyskeren og døde i armene på Byfogeden. Under Guds åbne himmel blev Gynther Gojes slemt tilredte lig, radbrækket og parteret, sat på hjul og stejle, og fremvist for den begejstrede menneskemasse, som var fulgt med bøddelens tremmevogn ud ad Vesterport i København, ud til galgebakken hvor den slags folkelige underholdning foregik. Da det københavnske publikum var forduftet, kom ravnene og stjal tyskerens øjne og indvolde. Myrer og ørentviste kravlede resten af sommeren op og ned ad stagen, slæbende på små bitte stykker kød og hud. Ja, disse små flittige insekter gennemborede fuldstændig kraniet – så vinden i oktober peb i det og fløjtede små melodier.

Næste forår var Gynther Goje helt forsvundet, ædt og fortæret af fugle og insekter, og af de omstrejfende tiggere, som ikke gik af vejen for de kødben de fandt i græsset på denne bakke. Kort sagt mennesker, som ikke gik så meget op i, hvem eller hvad disse knogler havde tilhørt.

Og der havde ikke været mere at berette, hvis ikke denne Langeskov, fogeden i landets hovedstad, øverste ansvarlig for ro og orden i Københavns gader, var besat af alkymien. Den følgende sommer, mere præcist på årets korteste nat, Sankt Hans nat, listede han rundt ude på galgebakken og samlede morgendug, tørrede blade og stængler med en klud og vred den over en medbragt flaske. De klare dråber samlede sig til en sjat i bunden; dråberne indeholdt den strålende morgensol, fuglenes skønne morgensang og blomsternes længselsfulde dufte.

Og der i morgengryet, da solen steg op – en herlig morgen, hvor Langeskov kun drømte om guld og rigdom – så han for første gang dværgen.

2

Langeskov var led og ked af sit liv, sit arbejde som byfoged, sin store fede krop, kort sagt: sig selv. I sine bedste stunder, når han sad ved sine kolber, smeltediglen og den jævne ild i sit alkymistiske laboratorium, drømte han sig rig. Som alle andre utilfredse sjæle, bildte han sig ind, at han med guld i hånden ville kunne realisere sig selv.

Han frastødte folk, gjorde han. Han lignede det han var, en foged. En mand, som havde magt til at aflive folk i galgen eller på skafottet. Næst efter bøddelen, var han den mest hadede person i København. Han vidste, at med magt følger underdanighed, lydighed, ja, krybende sleskhed, men absolut ikke kærlighed. Nej, den havde han aldrig kendt.

Anderledes forholdt det sig med penge. I kølvandet på guld og ædelstene følger tilbedelsen. Kvinder kaster sig gerne i gruset for diamanter. Selv den skønneste kvinde gifter sig gerne med en stodder, når blot han besidder rigdom. Selv den hæsligste adelsmand blev gift med en ung blussende jomfru, når blot han kunne overlæsse hende med perler og ejede et par prægtige herregårde. Magt i sig selv er ingenting, men med rigdom følger en endnu større magt, magten over andres hjerter.

Denne magt regnede Langeskov med at alkymien kunne skaffe ham. Det var i hvert fald sådan han tænkte denne morgen, dagen efter Sankt Hans nat, da han sad i sit alkymistiske laboratorium.

Foran ham på bordet stod flasken med morgendug.

Han lagde sin guldring, det eneste guld han ejede, ved foden af tællelyset og holdt flasken op mod lyset. Væsken havde en underskøn farve mod flammen. Aurorarød, akkurat som en solopgang. Da han hev proppen af flasken og lagde øret til, hørte han vinden som strøg gennem trætoppene, og solsorte som sang morgensang. Ja, faktisk måtte denne morgendug indeholde en mikroskopisk rest af blomster, for det kløede i hans næse og øjnene sved: han var lettere overfølsom over for blomsterstøv.

Han lagde guldringen på panden, og satte den over ilden. Det ædle metal nåede smeltepunktet. Han hældte morgendug over det smeltede guld og stirrede rundt i laboratoriet. Han vidste, at han havde chancen for at skabe den rigdom, han havde drømt om hele sit liv. Han sprang rundt og hev ting og sager ned fra de støvede hylder, trak tunge skuffer ud, og væltede medicinglas ned fra skabene, så de knustes mod stengulvet. Omsider fandt han en stor klump bly og anbragte den oven i den lille smule smeltede guld på panden. Langsomt flød blyklumpen sammen med guldet og blev selv til det klareste rene guld.

Da dette nu var fuldendt, startede han forfra; rensede panden, lagde mere brænde ind i ilden, satte panden over, anbragte en lille klump af det nye guld på panden, krydrede med morgendug og lod derpå mere bly smelte ned i guldet.

Guldet ynglede igen.

To timer senere var han løbet tør for bly. Han havde forvandlet to kilo uædelt metal til det reneste guld, blot ved hjælp af morgenduggen og sin gamle guldring. Han græd af glæde så tårerne løb ned ad hans frastødende ansigt.

Langeskov havde ikke grædt, siden han som barn så bøddelen føre hans far til skafottet. Også dengang græd han af glæde; som om han havde vundet over noget stort, mørkt og klamt. Noget som altid havde ligget over ham og forhindret ham i at se lyset. Som om en lang og smertelig vinter omsider var omme, og livet fik en ny chance. Og så fulgte blot tomheden. Tomheden, ja. En ny og værre form for død. Og den tomhed fyldtes Langeskov med igen i dag, da han så rundt på sine guldklumper, som lå på bordet og strålede som en morgensol. Han følte ingen glæde.

3

Han forlod sit hjem i Borgergade og gik rundt i gaderne i et frygteligt lune, og kom forbi Gynther Gojes hus i Nørregade.

Inde i Petrikirken foregik netop en begravelsesceremoni, og et ligfølge trådte ud på kirkegården med en tung mørk kiste overdrysset med røde roser.

Det pinte Langeskov, at han ikke vidste, hvad Goje havde brugt sine menneskehjerner til. Fandtes der en anden slags tinktur, som var bedre end morgenduggen? Pressede Goje en slags saft af de gamle indtørrede hjerneskaller, og hældte den over panden i stedet? Ynglede guldet så tifold, eller blev det måske renere? Jeg skulle ikke have taget livet af ham så hurtigt, tænkte byfogeden og ærgrede sig. Måske havde Gynther Goje prøvet på at skabe en slags livseliksir, en drik som bevarede menneskelegemet ungdommeligt. Eller snarere: måske genskabte morgenduggen livet hos de døde. Men de var jo døde, tænkte Langeskov og gik videre ned ad Nørregade mod Gammeltorv. Og når de var døde, deres legemer halvt eller helt opløste, og de ikke var andet end knoglebundter, hvordan skulle de så kunne blive levende. Medmindre, … Langeskov standsede forskrækket op, … med mindre Goje på en eller anden facon var i stand til at føre livet over i sig selv. Var det muligt? Blev Goje så til de døde? Hvad glæde skulle han have af at blive til en afdød person? Een som for længst var fraskrevet af sine pårørende. Een hvis gods og ejendele for længst var blevet plyndret af grådige arvinge. Een hvis eneste hjem nu var en ussel kiste nede i den fugtige kirkegårdsjord.

Tanken både frastødte og fascinerede Byfogeden. Han styrede over mod rådhuset og trådte ind ad de høje døre.

4

I fangekælderen sad en dreng i mørket; underfoged Stigsen, Langeskovs betroede medarbejder, havde pågrebet dette barn i at stjæle æbler fra en have i Østergade.

– For guds skyld, så tænd noget lys, brølede Langeskov.

Stigsen løb op af trappen og hentede en fakkel ned fra en holder på væggen. Faklens lys var infernalsk i kælderens mørke. Han var ivrig for at gå med og vise den tyvagtige dreng frem, men Langeskov vinkede ham bort: – Gå blot, sagde han, – lad mig tale med forbryderen alene.

Langeskov fægtede sig frem med sin sabel af lys, kæmpede mod det angribende mørke, og fik banet sig vej hen til væggen, hvor den lille blege dreng sad fastspændt i håndbøjlerne.

– Hvad hedder du, min ven, spurgte Langeskov.

– Julius, svarede drengen forsigtigt.

– Og hvad mere, min ven.

– Julius Mørk Kirkegård.

Byfogeden aftegnede drengens profil med faklen, lyste op og ned ad benene og armene på ham. Til sidst holdt han faklen lige ud for drengens ansigt, bukkede sig ned og stirrede ham undersøgende ind i øjnene.

– Har du en mor og en far, min lille engel, spurgte han.

Drengen nikkede forskræmt.

– Og hvad laver de?

– Min far er bartskær i Garverstræde, og min mor er … hun er ingenting. Langeskov strøg drengen hen over hovedet med faklen. Dette var næsten for godt til at være sandt. Han ville ikke bruge afdøde, ikke et lig, ikke sådan som han regnede med at Gynther Goje havde gjort, men et levende væsen, hvis liv og tilværelse han kunne overtage. Ja, sådan en sød lille dreng, som denne Julius, eller hvad det nu var han kaldte sig. Lige netop sådan en lille uskyldig dreng, som ingen ville mistænke for andet end at stjæle æbler.

– Forstår du, at du har begået en meget alvorlig forbrydelse. Du har tilranet dig et andet menneskets æble. Ved du, hvad straffen er for sådan en misgerning? Langeskov kneb sine øjne skarpt sammen, samlede sin højre hånd til et økseblad og huggede det gentagne gange ned over sit venstre håndled, så faklen han holdt i denne hånd svingede op og ned.

Drengen kiggede skræmt op på den hæslige kæmpe og udbrød:

– Det var en pære, hr. En stor saftig, moden pære.

– Ja, ja, lad det nu være, svarede Langeskov og forsøgte at smile. – Det skyldes vel din opdragelse. Din mor og far har ikke taget sig ordentligt af dig. Du har fået lov til at passe dig selv, og er havnet i elendighed. Måske var du ovenikøbet sulten, mange munde at mætte for din far. Ak, en fattig bartskær, og din mor bestiller vel ikke andet end at sætte ulykkelige børn i verden.

– Jeg er enebarn, svarede drengen.

– Ja, så, du er enebarn. En forkælet yngling. Genstand for sin mors og fars ubetingede kærlighed. Godt, lad det nu være. Vi vil finde en anden grund, som kan forklare, hvorfor du stjal det æble. Ja, ja, den pære. Fortæl mig om din verden, lille Julius, hvor står dine støvler, på trappen eller inde i køkkenet? Plejer du at snøre dem op. Er du venstreeller højrehåndet. Plejer du at vaske dig? Hvordan tiltaler du dine forældre? Fortæl!

– Alt det, hr. vil De vide alt det?

– Ja, lille Julius, fortæl blot alt hvad der falder dig ind.

5

Midt på natten kvalte byfogeden drengen og bar liget op ad trappen og ud af rådhuset. Da han gik igennem de øde gader med det døde barn i sin favn, lignede han en bekymret far som bærer sit sovende barn hjem. Men da han trådte inden for sin dør i Borgergade, kastede han barnet hensynsløst ned på gulvet og klædte det nøgent og skilte hoved fra krop med en økse, og kappede det øverste af drengens hoved af.

Snart løb den hvide hjernemasse ned over kinderne og næsen, videre ned i mundvigen på det lille ansigt, som om barnet havde spist grød med hele hovedet.

Langeskov gik i gang med den alkymiske proces. Som en mesterkok anbragte han små hvide hjernedele på panden og satte den over ilden. Krydrede med morgendug, og lod tinkturen koge ind til en klump voks. Og duften var henrivende. Ja, i samme øjeblik duften af stegt hjerne steg op i hans næsebor, mærkede han sit spyt løbe løbsk i ganen og samle sig under tungen.

Han tog sin ret af ilden og lod den stå et øjeblik. Æltede derpå voksklumpen, bed et stykke af, og smagte forsigtigt på den, inden han slugte den.