I sandhedens tjeneste

Afsløringen af mit liv på SE og HØR

Peer Kaae

Lindhardt og Ringhof

I sandhedens tjeneste

Copyright © 2008, 2017 Peer Kaae og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711716885

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Det er når du drejer du beslutter hvor du ender

“Journalister stiller mig spørgsmål,
jeg end ikke ville stille til min bedste ven.”
Elton John

Dedikeret til min ven Eddie Michel

Prolog

Fyrværkeriet knalder med jævne mellemrum. En nytårsraket skærer sig vej hen over den mørke, klare himmel og trækker et ar af røg efter sig, der bliver hængende mellem stjernerne. Duften af nytårskrudt blander sig med den frostklare luft og trænger ind i bilen, hvor jeg sidder i mørket. Jeg hører lyden af metal mod sten og mærker et efterfølgende ryk gennem kroppen, der indikerer, at hjulet er i nærkontakt med kantstenen, før vi holder helt stille foran Anne og Bent Fabricius-Bjerres hus.

Bent Fabricius-Bjerre er jeg på talefod med. Når jeg ringer til hans sekretær, vender han altid tilbage. Det skal endda lykkes mig at få et solo-interview med den berømte komponist, da han finder en ny, ung kæreste efter sin skilsmisse. Jeg møder ham flere gange på hans kontor i Nyhavn, og han er meget professionel over for SE og HØR, hvor han er en flittig gæst i spalterne.

Nytårsaften er jeg på vagt. Den består i, at jeg sammen med fotograf Claus Poulsen skal finde ud af, hvor de kongelige holder fest.

Jeg aner intet om, hvor dronningen er inviteret hen, men chefredaktør Henrik Qvortrup har udtænkt den idé, at vi bare skal skygge Bent Fabricius-Bjerre, fordi han altid holder nytårsaften i selskab med dronningen og prinsen.

Den ene dag udgiver jeg mig for at være troværdig, seriøs journalist og overtaler Fabricius-Bjerre til at stille op til bladet, og den næste dag sidder jeg i ly af mørket i en bil foran hoveddøren og glor ind ad hans vinduer.

Det er lige før skilsmissen. Gardinerne er trukket fra, og lyset tændt i det store hus. Jeg ser, hvordan fru Anne Fabricius-Bjerre gør sig i stand, før hun hopper i den sort-hvide silkekjole, der hænger klar på klædeskabet, mens Bent binder sløjfen og knapper smokingen.

Jeg tager handskerne af og bider negle. Jeg har det skidt. Jeg er ikke så kold, beregnende og effektiv som på overvågningsopgaver og paparazzimissioner i mine unge dage. Jeg husker, hvordan jeg dengang følte spændingen omkring mine håndled – lige der, hvor pulsen banker. Hvordan det føltes, som om tusindvis af myrer kravlede inde i årerne. De er væk. Nu er det kun flovhed, ubehag og ængstelse, der kæmper med hinanden om at få overtaget.

“Hvis han kommer ud, så gemmer jeg mig i bunden af bilen, for han kender mig jo,” siger jeg til Claus, mens jeg retter solskærmen til, så ingen udefra kan se mit ansigt.

Claus mumler noget, før han starter bilen. Vi er bange for at blive opdaget, så vi kører en runde i det smukke villakvarter, der ligger øde hen. I de få huse, hvor lyset er tændt, gør folk sig klar til at samles omkring fjernsynet med champagneglas i hånden for at høre dronning Margrethes tale. Selv samme Margrethe, som vi skal finde.

Vi parkerer et nyt sted for ikke at blive opdaget. Denne gang uden at ramme kantstenen. Kort efter svinger en taxa op foran villaen og dytter, og lyset slukkes på første sal. Hoveddøren går op, og Anne og Bent kommer trippende efter hinanden med små, hurtige skridt ned ad havegangen og hopper ind på bagsædet af Mercedes’en uden at kigge over mod os på den anden side af vejen. Jeg sidder med hænderne foran ansigtet.

Så er det bare at følge efter dem. Det ikke så nemt at skygge en bil, som det ofte ses på film, og slet ikke når chaufføren hedder Claus Poulsen. Han er en formidabel fotograf, men jeg generer ham næppe ved at sige, at hans evner bag et rat er begrænsede og indimellem også temmelig alternative.

Fra Fabricius-Bjerres stille villavej går turen nordpå ad Strandvejen, og her maser Claus sig ind og ud mellem biler og over for rødt lys. Han får undervejs de besynderligste ideer til, hvordan vi holder trit med taxaen, og han skiftevis træder speederen i bund og bremser helt op, så jeg er grøn i hovedet af køresyge og på grænsen til at kaste op, da vi passerer Eremitageslottet.

På et tidspunkt kører han foran taxaen, og det går galt. For nær Vedbæk Havn stopper den pludselig. Claus træder igen speederen i bund, laver en uvending i krydset ved havnen i høj hastighed, hvor jeg hænger ti centimeter over sædet med højre hånd i et så fast greb i håndtaget over døren, at knoerne er hvide på grund af manglende blodtilførsel.

Vi når tilbage, men mister kontakten til taxaen, da vi vender igen. Den fortsætter nordpå med to gæster mere, som familien Fabricius-Bjerre åbenbart skulle hente på vejen. Jeg ser to røde baglygter forsvinde ud i mørket.

“Janni Spies, det er sgu der, de skal hen,” siger Claus.

Det er et godt bud. Claus Poulsen hamrer af sted ad de snævre nordsjællandske landeveje. På et tidspunkt rammer vi et af de bump, der skulle sænke hastigheden, men vi flyver over det, og jeg dunker hovedet op i taget.

Det er vanvidskørsel. Farten er så høj, at vi havner helt oppe på græsplænen foran Janni Spies’ Sandbjerggård. Vi står ud og går direkte ind på gårdspladsen, hvor lyset tænder automatisk, men vi fortsætter uanfægtet videre op til hovedhuset, hvor vi stiller os op og glor ind ad vinduerne. Ikke et øje – hverken dronningen i balkjole, Christian Kjær med pibe eller Bent Fabricius bag klaveret.

Sporet ender blindt hos Janni. Vores chance er nu lig nul for at finde de kongelige. Jeg kigger på Poulsen, som jeg har rejst så meget med, og siger til ham:

“Vi to er for gamle til det her. Skal vi ikke aftale, at det var sidste gang?”, spørger jeg ham og svarer selv.

“Fra nu af lyver vi os ud af opgaver som denne her.”

Kapitel 1

Aldrig SE og HØR

gitte stallone gav mig et kram. Hun trykkede til, så jeg kunne mærke hendes hårde silikonebabser mod mine brystvorter, for vi var nemlig lige høje. Gitte Stallone lugtede. Ikke duftede, men lugtede af en blanding af feminint sved dulmet med parfume.

Som en af de første danske journalister interviewede jeg hende i Rom til musikbladet MIX, som jeg arbejdede for fra 1986 til 1987, og vi fik en forrygende eftermiddag sammen, der endte med, at Gitte spurgte, om vi skulle gå i byen sammen om aftenen. Det blev dog desværre ikke til noget. Derfor jeg fik et kæmpe knus ved gensynet, da vi mødtes på Hotel Kong Frederik i København nogle måneder senere i vinteren 1987 til et pressemøde.

SE og HØRs journalist fik ikke samme varme behandling af Gitte Stallone, for redaktionssekretær Niels Smidt-Jensen, der aldrig blev kaldt andet end Smitty, lavede en konkurrence i bladet, hvor læserne skulle gætte, hvor mange liter silikone Hollywood-divaen havde fået pumpet i brysterne.

Da Gitte Stallone så bladet, blev hun rasende. Hun forlangte, at en chef for SE og HØR omgående kom og gav hende en undskyldning, før hun ville give interviews. Vi andre journalister sad på første række og fulgte farcen. Døre, der gik op og i, og mennesker, der røg ind og ud.

Pludselig kom en spinkel mand i slidte cowboybukser og udtrådte hyttesko med et sammenrullet SE og HØR under armen. Hans ansigt var smalt og dækket af et mørkt fuldskæg, og han bandede og svovlede ud mellem de tynde læber med en dyb, hæs stemme, der bar præg af en lang dag badet i øl. Manden var SE og HØRs redaktionschef Peter Salskov.

“Hva’ satan er det for en Hollywood-krukke, jeg kan sgu ikke gøre for, at Smitty har lavet den åndssvage konkurrence. Hva’ fa’en skal jeg undskylde for … Hun ka’ fise hjem til Rambo og Hollywood hurtigere end en stork snapper en frø – og i øvrigt blive der,” brølede Salskov, mens han vadede lige ind på værelset, hvor Gitte Stallone sad med et ansigt lagt i frøken fornærmet-folder og ventede på sin undskyldning.

Gitte Stallones far gik op og ned ad gulvet med knyttede næver og lynende øjne. Han så ud, som om han hvert øjeblik ville eksplodere og korporligt springe på Salskov og slå ham i gulvet.

“Det er en skandale … Det er en skandale,” hvislede han igen og igen, mens han iført ankelstøvler vadede rastløst rundt på det tykke hoteltæppe. Døren til Gitte Stallones suite blev lukket. Jeg hørte Peter Salskov med hæs stemme råbe højere og højere. Gitte Stallone argumenterede med et lysere stemmeleje. Jeg kunne ikke høre, hvad de sagde, men kunne udlede af tempoet, at de ikke så ens på verden – og SE og HØR. Et ord skar igennem væggen, og det var det sidste, Peter Salskov råbte:

“Smatso!”

Ordet satte kog i Gitte Stallones far, der med hjælp af en medarbejder fra hotellet tog fat i Salskov, der i bedste kaptajn Haddock-stil råbte skælds- og bandeord, mens han blev ført bort og smidt ud. Lidt efter kom SE og HØRs chefredaktør, Mogens E. Pedersen, aldrig kaldet andet end Mep. En lille mand med overskæg, briller og iført hvide sko. Han bevægede sig hurtigt og havde en dyb, dyb stemme. Alle journalister fortrak, og han gik direkte hen til Gitte Stallone og sagde:

“Min pige, vi må vist lige ha’ en snak.”

Stilheden sænkede sig over værelset. Pludselig gik døren op, og jeg så lille Mep strække hals og give Gitte Stallone et kys på kinden. Hun bukkede sig derefter ned og gav også ham et kys, mens hun fnisede …

Efter audiensen hos Hollywood-divaen faldt jeg i snak med Mep og redaktionssekretæren Jørgen “Salle” Salomonsen fra SE og HØR, der inviterede mig med ned at spise i restauranten på Kong Frederik. Jeg var både sulten og nysgerrig, så jeg takkede ja til invitationen, hvor også Ude og Hjemmes chefredaktør Jørn Bauenmand stødte til.

Jens Okkings kone, Anette, var ved at dø af kræft, og det var det helt store samtaleemne rundt om middagsbordet. Jens Okking var tilknyttet Ude og Hjemme på freelance-basis, hvor han skrev om mad og natur, og Mep mente, at bladet derfor ville komme først med historien, når konen døde. Derfor arbejdede han hele aftenen på at få en luns af det scoop, der lå lige foran Bauenmand.

Trioen diskuterede historien, vinklerne og Okking frem og tilbage. Hvor længe har hun tilbage at leve i? Hvordan finder vi ud af, når hun død? var spørgsmål, der fløj rundt i luften i det mahognifarvede lokale, hvor gin og tonic’er blandet med Meps Cecil og Bauenmands cigarer afløste duften af kalvestegen.

Det undrede mig, at de ikke så meget som et sekund talte om, hvor forfærdelig en situation Okking og hans to drenge stod i med henholdsvis livsledsager og mor, der var ved at visne bort af kræft. De talte kun om, hvordan de kunne få Okking i tale og tøjle hans temperament, og hvem der kom først. Hvordan kortene skulle fordeles, så historien kunne komme i spalterne på deres respektive blade, så dagblade og konkurrenter ikke kom i nærheden af den nyhed, som de – med rette – mente, hele befolkningen ville tale om.

“Du får historien, det er jeg sikker på, og den er god. Den løfter oplaget med mindst 20.000,” sagde Salle til Bauenmand, mens han drejede hovedet på en besynderlig måde. Salle, der i dag er en af mine gode venner, fik engelsk syge som barn, og det gjorde, at han indimellem under påvirkning af alkohol drejede hovedet på en meget karakteristisk og besynderlig måde, som ledte mine tanker hen på den besatte pige i filmen “Eksorcisten”.

Jeg sad og lyttede måbende til historierne om Okking, mens Salles hoved drejede i nye og helt umulige retninger. Mep var beruset og kom konstant på kollisionskurs med Bauenmand, men hver gang fik Salle dæmpet gemytterne med sit humør. Mit humør gik den modsatte vej. Jeg fik det dårligere og dårligere med selskabets kalkulerende og kyniske måde at behandle den stakkels Okkings tragedie, der reduceredes til et våben i kampen om at sælge blade. Til sidst var selskabet så fulde og for meget, at jeg forlod dem ivrigt diskuterende – stadig Okking-sagen.

Jeg sagde pænt farvel og slentrede fra Hotel Kong Frederik med en dårlig smag i munden, selv om både mad og drikke havde været en fornøjelse. Med Rådhuspladsens blikkende neonreklamer som omkransende kulisse passerede jeg Politikens Hus. Jeg stod stille et øjeblik og så på papiret, der rullede igennem trykpressen, og tænkte, at det var her, min fremtid lå – og ikke på SE og HØR. Jeg fortsatte forbi boghandlen, hvor alle de nye bøger stod med spændende forsider og rakte armene ud efter mig.

“Bøger … Jeg vil skrive bøger. Tænk at se sin egen bog i det vindue,” tænkte jeg. Som jeg stod der med rotationspressen susende i ryggen og de nyeste bestsellere på hornhinden, lovede jeg mig selv, at uanset hvad så ville jeg aldrig nogensinde nedlade mig til at skrive historier, der var baseret på andres ulykke for at sælge blade – eller for at tjene penge.

Med rigelige mængder af øl, sjusser og rødvin i blodet drejede jeg rundt om hjørnet og ned ad Strøget og ind i det, der i sen-8o’erne, hed “Danish Dynamite-trekanten”. En af spidserne i den konstellation var Diskotek Absalon. Her var først en bar, derefter en mellemting mellem Damhuskroen og et diskotek med kopiband på en lille scene, hvor medlemmer alle bar bundesliga-frisure. Det var i selskab med deres glade toner, at byens lette kavaleri kæmpede om en plads på dansegulvet uden at træde hinanden over fødderne. Stedet gik også under navnet “Den jyske ambassade”, for det var her, glade piger fra provinsen kunne samles op, når alle andre muligheder var udtømte.

Jeg scorede en blondine, som var temmelig imponeret over, at jeg kendte Gitte Stallone.

jobbet som musikreporter på musikbladet MIX var en drøm. Vi var en lille redaktion i Bredgade, hvor Jette Hartmann, Ole “Raymond” Heigren, Jesper Bæhrenz, Kim Schumacher, Alex Nyborg Madsen og mange andre kapaciteter skrev og redigerede Danmarks på det tidspunkt største og sejeste ungdomsblad med humor, viden og entusiasme som brændstof.

Der var et rend af folk fra musikbranchen i redaktionslokalerne, hvor fest, fed stemning og fredagsbar var faste ingredienser. Pladeselskaberne var meget interesserede i vores blad, så vi fik interviews med alle de store bands og solister. Jeg lærte sågar Pet Shop Boys, Depeche Mode, Erasure, Climie Fischer og mange af de andre bands at kende personligt, så når de var i landet eller udgav noget nyt, var vi altid på forkant med nyheder og interviews.

Pet Shop Boys, der kom til at lave soundtracket til mit liv, var de mest spændende, begavede og underholdende popstjerner at interviewe. En gang besøgte jeg dem på den meget berømte St. James Club i London, hvor tjenerne bar lyserød smoking. Neil Tennant og Chris Lowe var overraskede over min store viden om deres musik og inviterede mig på frokost. Her sad jeg på en tagterrasse med mine største musikalske idoler og sludrede om musik, mens jeg spiste bagte kartofler fyldt med ægte kaviar og slubrede champagne i mig.

Jeg var på tour med Depeche Mode til Rom, men de var mere kølige, og Vince Clarke fra Erasure var en mystisk lille mand. Han stillede dog altid op til interviews og havde i øvrigt en stor viden om dansk musik. Han afslørede, at Erasures musik blandt andet var inspireret af Kim Larsen, som han beundrede.

Jeg tog ofte til London for at lave interviews, men da bladet ikke havde mange penge, blev jeg indlogeret hos en dansk journalist, der hed Liv Clausen. Hun boede ved Putney Bridge Road sammen med sin kæreste, Michael Sadler, der var forsanger i rockbandet Saga. Han kendte alle i det engelske musikmiljø, og her oplevede jeg første gang sex, drugs & rock and roll. Sadler og jeg kom hurtigt på bølgelængde og turede byen rundt på pubber og til fester, hvor han og Liv var inviteret. En aften var vi til fødselsdag hos Pete Stringfellows. Han var diskotekskonge i London og ejede blandt andet Hippodrome og den noget mere eksklusive Stringfellows, hvor fødselsdagsfesten blev holdt. Her var alt, hvad der kunne krybe og gå af engelske pop- og filmstjerner, der væltede rundt.

En anden oplevelse, der fæstnede sig, var besøget hos Stock-Aitken-Waterman, der i 8o’erne producerede det ene hit efter det andet. Jeg ville lave historien bag dette team, der var det nye Motown. Jeg ringede til deres studier flere gange, og pludselig blev jeg stillet igennem til Mike Stock, der var meget forbeholden, men da han fandt ud af, at jeg ikke, som mange andre musikjournalister, hadede SAW, sagde han: “Hvis du kan være her om tyve minutter, så kan du få et interview.”

Jeg snuppede en taxa og kørte fra Putney Bridge Road og PWL-studierne, hvor Mike Stock viste mig rundt, mens Rick Astley, Mel & Kim, Sinitta og mange andre indspillede. Han fortalte om deres plan, at der skulle køre ni studier i døgndrift med at lave hits. Det var en musikfabrik – men en talentfuld en af slagsen.

På MIX vidste vi alt om musik, men ingen anede, hvordan et blad blev sat sammen, og derfor pudsede Aller en konsulent på, som vi var irriterede på i starten, for hvad skulle det nu til for?

Konsulenten hed Niels Smidt-Jensen og kom fra SE og HØR. Han var bøsse, til mange af pigerne på redaktionens store fortrydelse, for han var både en flot og smart fyr, der altid var fremme i skoene og moderigtigt klædt. Det viste sig hurtigt, at det ikke var helt dumt, hvad manden sagde – selv om han kom fra sladderpressen. Han mente for eksempel, at vi skulle sætte Thomas Helmigs portræt på forsiden med hans drømmende, klare øjne strålende ud fra papiret. I trods gjorde vi, hvad han foreslog – og oplaget steg.

En dag ringede Smitty, som Niels Smidt-Jensen blev kaldt, og spurgte lidt kryptisk, om jeg havde lyst til at komme til en samtale på Aller. Nærmere betegnet på SE og HØR hos chefredaktør Mogens E. Pedersen, der som nævnt aldrig blev kaldt andet end Mep. Et par dage efter tog jeg bussen fra Bredgade til Aller, hvor jeg aldrig havde været før. Jeg var helt afslappet, da jeg gik ind til mødet, for som tidligere nævnt var jeg ikke interesseret i at arbejde på det blad.

Samtalen gik dog intet mindre end forrygende. Salle og Salskov, som huskede mig fra det nu berømte møde på Hotel Kong Frederik, spurgte, om jeg kunne spille fodbold. Bladet skulle snart møde norsk SE og HØR, og Mep drømte om en sejr over arvefjenden, norsk SE og HØRs chefredaktør Knut Haavik. Da jeg svarede, at jeg spillede i klub, var det, som om jobbet var mit, hvis jeg ville have det. Det viste sig nemlig, at Smitty ville til USA som Hollywood-korrespondent og var sat til at finde en afløser for sig selv, og han pegede på mig.

Jeg blev tilbudt en stilling som redaktionssekretær, hvad der umiddelbart skuffede mig, for som 23-årig mente jeg, at der var mange gode artikler i mig endnu, og stillingen som redaktionssekretær opfattede jeg som et job for gamle udskrevede journalister. Men både Mep og Salskov lovede mig, at jeg fik lov til at skrive, alt det jeg ville, ved siden af redigeringsarbejdet.

Efter samtalen hørte jeg ikke et kvæk. Jeg måtte ringe til Mep på min sidste arbejdsdag, så jeg kunne nå at sige op for at høre, om det blev til noget. Jeg blev tilbudt 7.000 kroner mere om måneden, syv ugers ferie om året og et hav af frynsegoder. Video, tv, betalt licens, morgenavis … Mep slog ud med armene, og det virkede nærmest, som om jeg kunne få, hvad jeg ville.

Pengene trak naturligvis, men frygten for, at Aller lukkede MIX, var en vigtig årsag til, at jeg sagde ja. Jeg delte skrivebord med Jesper Bæhrenz, der var på vej til P3. Han kiggede på mig en aften over en halv pizza – den mand spiste aldrig noget! – og sagde til mig, at nu skulle vi to bare videre. Han var også bange for, at Aller snart smækkede kassen i over for eksperimentet MIX, der på det tidspunkt stadig ikke gav så meget som 25 øre i overskud.

Arbejdsløsheden var høj blandt journalister, og det var lige lykkedes mig efter mange års ihærdigt arbejde at få foden indenfor i en branche, der interesserede mig. Jeg var i gang, og det sidste, jeg gad, var at starte forfra.

“Slå til, du kan jo altid komme tilbage eller søge videre. Det er en kæmpe chance,” sagde min ven Jesper Bæhrenz.

Begejstringen på redaktionen gjorde også indtryk. De var så positive og festlige, da jeg sad til det møde. De morede sig over mine bemærkninger, og jeg over deres. Vi var på bølgelængde med det samme. Mep lovede, at hvis jeg kom på SE og HØR, så ville min fremtid være sikret. Jeg skulle rejse verden rundt, og jeg var garanteret oplevelser, jeg aldrig kom i nærheden af andre steder. Kollegerne ville blive intet mindre end min nye familie. Han solgte jobbet fantastisk.

Han nævnte ikke et ord om alle de mere tunge, alvorlige og moralske dilemmaer, som jobbet også indebar. Jeg blev feteret og nurset – og det var ikke, fordi de mente, jeg var specielt dygtig, men fordi de manglede unge folk med fingeren på pulsen, og som havde kontakterne i orden til underholdningsindustrien. SE og HØR var Danmarks største ungdomsmedie, og dybest set var der på tidspunkt ikke en person på bladet, der anede noget om, hvad unge mennesker kunne lide og interesserede sig for, nu hvor Smitty rejste.

Set retrospektivt, så var en del af årsagen til, at jeg lod mig overtale, også stolthed. Jeg rankede ryggen, gik ind ad døren med en selvtillid som bare pokker, fordi Smitty, som jeg fik respekt for som konsulent på MIX, valgte mig som sin egen afløser.

Det passede mig fint, at jeg ikke skulle sidde på et lille lukningstruet blad, hvor femører skulle vendes, og når jeg var på rejse i bladets tjeneste, skulle indkvarteres privat og sove på en sofa. Foran mig lå et liv på første klasse. Det var også svært at se bort fra smigeren, at de troede så meget på mig, at jeg som 23-årig, den yngste nogensinde i øvrigt, skulle træde ind i bladets ledelse. Når folk har så stor tiltro til ens evner, er det svært ikke at blive revet med.

Alt det sammenholdt med en nysgerrighed over, at jeg nu skulle arbejde på et blad med et oplag på over 300.000, som jeg havde læst gennem hele min barndom, vandt i nuet over det løfte, jeg gav mig selv på vej hjem fra Kong Frederik nogle måneder tidligere.

På kun fire år var jeg gået fra en tjans som rodløs freelancer og dj på Submarina i Vedbæk til redaktionschef på MIX og nu mellemleder på Danmarks største billedugeblad. Det gik så godt – og hurtigt – at jeg kunne se en fremtid som chef på et dagblad ude i horisonten … SE og HØR var et springbræt til en mediefremtid, der ikke kun var baseret på min musikviden.

Kapitel 2

Sprut og dæmoner

inden min første arbejdsdag kom jeg ned med nakken. Jeg oplevede noget, som jeg i et velpudset bakspejl må indrømme, at jeg aldrig rystede af mig. Det var en oplevelse, der for altid prægede mit forhold til Mep.

Ugen før jeg startede, ringede telefonen på MIX, og i den anden ende var Finn Edvard, der var chefredaktør på Ugens Rapport og tidligere SE og HØR-journalist.

“Jeg sidder hernede på Cafe Petersborg sammen med Mep, kommer du ikke lige ned og får en øl?”

Jeg gik de få meter fra MIX-redaktionen ned ad Bredgade til det gamle værtshus, hvor luften var tyk af røg, væltede bajere blandet med lidt fritureos fra frokostkøkkenet. Her sad Mep sammen med Finn Edvard, der var en festlig mand med rødt hår og overskæg og en gnistrende humor – og som regel en smøg i kæften.

Hvad jeg ikke vidste, var, at der også var en rapport-pige, der hed Tina, med i selskabet. Tina startede sin karriere på Ugens Rapport med at smide tøjet og folde sig ud over flere sider, men viste bagefter både flere og andre talenter end sin velproportionerede krop. Hun fik derfor et job som sekretær på Ugens Rapport under Finn Edvard.

Mep, der blev kaldt “Fingermogens”, var helt ustyrlig over de buler, der afslørede sig i Tinas sweater, da hun smed pelsen, og han var over hende som en liderlig hanhund, der havde strejfet i dagevis og endelig fandt en tæve. Det var nærmest offentlig voldtægt af den stakkels Tina, der bestemt ikke kom i “løbetid” over tilnærmelserne, og som i overværelse af sin chef måtte finde sig i, at “Fingermogens” udfoldede alle sine talenter. Til sidst tog Mep fat med begge hænder rundt om hendes hoved og tvang hende til et kys, hvor han stak tungen helt ned i halsen på hende.

Et greb, der i øvrigt på SE og HØRs redaktion var kendt under “redaktørgrebet”. En teknisk udtænkt fiksering, som kvinder sjældent fik viklet sig ud af med æren i behold. Da Tina fik vristet sig fri, rejste hun sig tydeligt rystet, tog sin pels på og bedyrede, at hun altså skulle hente sin kæreste i lufthavnen.

“Det kan han gøre, så kan du blive her hos mig,” sagde Mep og pegede på mig.

“Du tager bare ud i lufthavnen og henter Tinas kæreste i en taxa, her er penge,” sagde Mep, mens han hev en clips op af lommen med et bundt tusindlapper i. Inden døren smækkede bag Tina og hendes høje hæl ramte fortovet oppe på gaden, nåede jeg at sige: “Neeaaaaj”. Jeg trak lidt på det, men sagde det dog.

Mep skældte mig ud: “Hvad er det, vil du ikke tage ud i lufthavnen og hente hendes kæreste, hvis jeg siger det, hva’? Hva’? Hva’?” For hvert “hva’?” trykkede han pegefingeren med kraft mod mit bryst lige under kravebenet. Denne gang svarede jeg ikke.

Pludselig kunne vi, fra Cafe Petersborgs kælderlokale, se Tinas ben og pels oppe på gaden.

“Hurtigt ned under bordet,” råbte Mep.

Og her oplevede jeg så for første gang, hvor mange kræfter “Fingermogens” havde i sine hænder. Inden Tina nåede ned ad trappen til restauranten, lå jeg bukket sammen på midten på hug under bordet med den blå dug. Mep trykkede mit hoved så hårdt mod gulvet, at jeg frygtede, min nakke ville brække, hvert øjeblik det skulle være. Jeg stønnede, han holdt mig for munden med den ene hånd, mens han holdt grebet med den anden og charmede løs mod Tina i et forsøg på at overtale hende til at sætte sig ned igen.

“Hvor er Peer henne?”, spurgte Tina.

“Han er da kørt i lufthavnen for længe siden for at hente din kæreste,” sagde Mep og trykkede endnu hårdere.

“Min søde pige, sæt dig nu ned … Du er så dejlig …,” hørte jeg “Fingermogens” charme løs oppe over bordpladen.

Tina strøg af sted. Mep slap sit tag, tydeligvis irriteret over, at Tina smuttede ud af det ellers så effektive redaktørgreb. Når han blev afvist af kvinder, var han altid ond som en byld. Langsomt foldede jeg mine 189 centimeter helt ud, kom på benene og børstede værtshusstøvet af mit tøj. Fortumlet over turen på gulvet drak jeg øllen færdig, før jeg listede af sted med en undskyldning om, at jeg havde en artikel, jeg skulle skrive færdig.

Fra den dag havde jeg det med Mep som med den strenge skoleinspektør i skolegården. Jeg undgik ham helst, selv om vi med årene var sammen både nat og dag. Han havde fået mig ned med nakken – både fysisk og psykisk. Og det sad fast i hjernebarken gennem alle årene på SE og HØR.

Det gjorde Smittys afskedsmiddag også. Den holdt chefsekretæren Mariann Larsen privat, og det var første og sidste gang, at redaktionsledelsen spiste hjemmelavet mad. Peter Salskov stod i køkkenet hele dagen – og ud af det kom en velduftende forloren hare med tyttebær. Stemningen var også forloren.

Smitty fik en ny hovedpude af Mep i afskedsgave – og den gjorde ham rød i kinderne af raseri. Han følte, det var en “sovepude”, chefen gav ham med til USA, og spændingerne mellem Salskov, Mep og Smitty var så voldsomme, at jeg gik så hurtigt, jeg kunne tillade mig det. Tavshed afløste ondskabsfulde bemærkninger for så at blive opløst af humor.

Jeg havde en mærkelig fornemmelse i maven, ikke af haren og tyttebærrene, da jeg forlod den gamle, smukke lejlighed på Østerbro, hvor Smitty i øvrigt overnattede med sin nye hovedpude. Her var tale om mennesker, der ikke tænkte og agerede, som jeg var vant til. De befandt sig i deres egen verden – og havde deres eget sprog.

Det var en kold aften – og jeg tænkte meget på vej hjem. Som en blitz i mørke vendte løftet fra Rådhuspladsen tilbage – men forsvandt igen.

En dyr flaske champagne, en buket blomster og et stort tillykke-kort stod på min dj-pult på Discotek Downtown i Lyngby, da jeg næste dag mødte på arbejde. Her optrådte jeg som dj med scratch, speak og vinylplader for byens ungdom hver fredag og lørdag. Men nu var det slut. Selv om jeg elskede at se folk danse på stålplade-gulvet, mens diskolyset susede rundt i loftet, sagde jeg farvel til jobbet denne aften, fordi jeg fra nu af skulle koncentrere mig om mit nye på SE og HØR.

Flasken og det søde kort var fra mine forældre. De var så lykkelige på mine vegne. Men synet ruskede op i gårsdagens følelse i maven, og den forplantede sig til kroppen. Nu forsvandt den ikke – og kunne ikke skylles væk med champagne. Svigtede jeg mig selv?

Mine forældre kendte ikke til de tanker, jeg undertrykte inderst inde, at jeg ikke var så lykkelig, da jeg startede på SE og HØR. For det blad havde jo i virkelighedens verden aldrig stået på listen med drømme for fremtiden. Men udadtil gav jeg udtryk for, at jeg gerne ville til SE og HØR, og mine forældre var selvfølgelig lykkelige på mine vegne. Jeg arbejdede derfor hårdt på at overbevise både mig selv og mine omgivelser om, at jeg marcherede den rigtige vej.

Det var derfor med spænding og nervøsitet, jeg mødte op til mit første møde med medarbejderne på SE og HØR – på Billed-Bladet tæt ved Vesterbrogade. Ja, hos vores største konkurrent. Her holdt en lille mand ved navn Bent Petersen et foredrag om, hvordan computere i nær fremtid skulle afløse skrivemaskinerne på redaktionen.

Alle kiggede på mig. Jeg sad ved siden af Susan Pagh, der duftede af parfume i en omkreds på to meter, og sød som hun var, vendte hun sine store øjne mod mig, mens hun interesseret lyttede til, hvad jeg fortalte om mig selv. Peter Salskov rejste sig og talte ikke meget om computernes indtog på redaktionen, men brugte lejligheden til at præsentere “unge Kaae”, som meget snart indtrådte i Bunkeren – bladets ledelse.

Jeg nikkede rundt, og min mund præsterede et anstrengt smil, mens mine øjne tog en tur rundt i lokalet blandt mine nye kolleger, der allerede hældte Gammel Dansk op i små plastikkrus magen til dem, man afleverer urinprøver i hos sin praktiserende læge. Glas, de selv havde haft med i inderlommen fra Valby.

Alle kiggede på mig igen. Skål! Men ingen ud over Susan Pagh talte til mig. Gammel Dansk var en underlig drik – smagte rædselsfuldt og alligevel godt på samme tid. Sådan havde jeg det også.

Bent Petersen talte og talte, og jeg fornemmede hurtigt, at han satte redaktionens tålmodighed på en prøve. I det sekund, han sagde tak for i dag, røg medlemmerne af Bunkeren ud ad døren og hev mig med ned på Fridas Bodega, hvor Mep bestilte mad og bajere. På værtshuset gik sladderen om løst og fast med Mep i centrum. Alle talte til, med og om de emner, han tog op. Han besad en karismatisk kraft, som jeg oplevede meget, meget stærkt i den første tid, og som jeg aldrig har oplevet så naturligt hos noget andet menneske. Han søgte ikke centrum, men var det. Tog andre opmærksomheden væk fra ham, kunne han gå med til det i en vis tid, men så erobrede han centrum tilbage ved at smide et emne eller en provokation på bordet, så han igen sad for bordenden og fordelte talerækken. Medarbejderne faldt helt naturligt ind i den fordeling og talte på skift om alle de emner, der behagede Mep: Damer, sprut, gamle dage eller hvor fantastisk SE og HØR var. Sidstnævnte ofte i kobling til, hvor talentløs resten af pressen, minus Ekstra Bladet, var.

Snakken gik, og et af emnerne var, at resten af redaktionen nok var jaloux over, at vi, Bunkeren, var stukket af sted alene. En typisk reaktion. For det gjaldt om at være i nærheden af Mep. Jeg var noget, for jeg var allerede meget tæt på Mep. En af hans ledelsesmæssige bedrifter var, at alle medarbejdere – endda hans chefer – gjorde alt for at imponere ham. Han iscenesatte dag ud og dag ind en situation, hvor han sad tilbagelænet, mens medarbejderne kæmpede om at lave arbejdet, akkurat som han ville have det.

Sådan var det også på Fridas, hvor Salskov og Mep ikke talte meget med mig, men meget til mig. Hakkebøfferne kom på bordet sammen med snapseflasken, mens især Mep slog ud med armene og brugte ord, der hele tiden placerede SE og HØR som den bedste arbejdsplads i landet. Jeg måtte forstå, at her startede verden, og kun drømmene satte grænsen for, hvad vi kunne. Han talte også om, hvad SE og HØR havde bedrevet gennem årene. Jeg var ny og fik for første gang historierne om den lesbiske lejemorder Judy i spjældet, Orla Møllers kæreste, pornobrødrene Theander, Gert Petersen, der uretmæssigt var blevet afbildet som nazist i bladet, og Simon Spies, der bollede på gulvet på Husmanns Vinstue. Det var fascinerende historier fra folk, der havde mødt alle kendte mennesker fra starten af 70’erne og frem til denne dag, og deres selskab morede mig. Jeg lagde gerne øre til alle de festlige historier fra SE og HØRs brogede fortid.

“Har du skrevet en artikel på computer,” spurgte Mep, og da jeg grinende svarede, at jeg ikke gjorde andet, udnævnte han mig til edb-chef på stedet, for det gad hverken han eller Salskov have noget som helst med at gøre. Et par måneder senere sendte de mig på et kursus, der kostede 50.000, hvor jeg blev uddannet i at redigere på Mac.

“Vores nye mand kan alt med de nye maskiner,” jublede Mep og skænkede op. Efter hakkebøffen og snapsene gik turen til min store overraskelse til bladets redaktion i Valby. Efter et lille tjek på et par historier fortsatte eftermiddagen på Meps kontor med gin og tonic, før jeg tog en taxa hjem.

Om fredagen inviterede bladet mig med til speedway i Vojens. Her arrangerede jyllandsredaktøren Christian Askov VM-revanche for de bedste kørere i verden. Christian Askov var manden, der leverede det, vi kaldte skæbnehistorier, og som i folkemunde var kendt under den usmagelige titel “ugens glade krøbling” – i øvrigt et udtryk, vi aldrig brugte på SE og HØR.

Det tog mig lang tid at finde frem til, hvad en god skæbnehistorie indeholdt. En af ingredienserne var, at det skal se kulsort ud, men at der altid skal være en lykkelig udgang. Uanset om det drejede sig om forældre, der mistede deres barn eller handicappede unge, så var udgangen altid, at forældrene var kommet videre, eller at den handicappede dreng var den gladeste dreng i klassen. Der skal være lys i mørket, som de sagde i Bunkeren – gå altid ud af en artikel med et smil.

Det var noget, Christian Askov kunne, og han tog sig godt betalt for sine skæbner. På bladet fortalte journalisterne, at han var den eneste, der kunne sende en journalist og fotograf af sted på en opgave i tre biler og hjem igen – så store var kørselsudgifterne! Askov var en lun fætter med et bredt hoved, fuldskæg, store briller, topmave, der hoppede, når han fortalte sjofle vittigheder på rav-vestjysk.

Han boede i et enormt hus uden for Esbjerg med swimmingpool og spedalindrettet musikrum, hvor hans unge kæreste kunne spille klaver for ham i stearinlysets skær. Hvilket hun gjorde, lige indtil hun stak af med en anden – en kvinde i øvrigt. I garagen stod en Porsche med specialsyede bøffellæder-sæder. Så mange skæbner fandt han – og fik solgt til SE og HØR. Da hans egne forældre brændte inde i deres hus, og faren døde, lavede han historien til SE og HØR. Ingen sag var for alvorlig til, at Askov kunne tjene penge – han var forretningsmand, før han var journalist.

Han var blandt andet kendt for historien om “Den flyvende hund fra Brørup”. Her tog han en hund med store ører og smed den op i luften, og inden den landede igen i hans favn, knipsede fotografen. Historien solgte han til blade over hele verden, selv om Askov ikke kunne ikke sætte to ord sammen, og hans artikler var et mareridt for os redaktionssekretærer at komme igennem. Engang skrev han, der var tre grusomme folk i Det Tredje Rige: A. Hitler, H. Göring og G. Stapo! Men når billeder og tekst var redigeret, var Askovs artikler ofte noget af det mest læste i hele bladet – og det skovlede han penge ind på.

Askovs speedwayarrangement føltes som en uendelig række af heat med Hans Nielsen og Erik Gundersen med flere, der på brølende motorer fræsede rundt på banen i Vojens og piskede slaggerne op af bandereklamerne.

Da de endelig var færdige, tømte vi hotellets bar – af kedsomhed – sammen med bandet Randy and the Sunbeams, der var en besynderlig duo bestående af en fyr, der lignede Clark Gable, og så en kvinde i netstrømper, der så ud, som om hun kom direkte fra fliserne på Vesterbro. Men underholdende var de. Som yngste mand fik jeg lukkevagten – som det hed på SE og HØR-sprog – og jeg måtte derfor vente med at ramme puden, til den sidste af vores inviterede gæster gik i seng. Og både Randy og Clark Gable var tørstige.

På provinshotellets hårde madras kunne jeg ikke falde i søvn. I mørket meldte dæmonen fra Rådhuspladsen sig. Frygten for, at jeg var i gang med noget, der ikke var så smart, sneg sig frem fra væggene, omringede mig og rykkede tættere på, da jeg slukkede den lille natbordslampe. Som jeg lå der og kiggede op i loftet, kom de tanker tilbage, som havde fyldt mig et halvt år tidligere på vej hjem fra Hotel Kong Frederik.

Jeg fornemmede, at dagligdagen på SE og HØR var noget anderledes end den rosenrøde fortælling, om at vi alle sammen var en stor familie, Mep så begejstret fortalte ved jobsamtalen og på Fridas.

Måske havde jeg valgt den forkerte familie?

Måske var jeg drejet forkert? Efterårsvinden hev i træerne, og lydene forstærkedes i natten, og det gjorde mine tanker og indtryk også. Mine øjne røg i. Jeg døsede hen, men nåede ikke at falde i søvn, før jeg blev vækket af en mand, der råbte og skreg nede foran hotellet.

Bang! Det knaldede mod min rude, selv om jeg boede på anden sal. Jeg stod op og kiggede ud ad vinduet. Bang! Sagde det igen, da en større jordklump ramte glasset og tværedes ud over ruden. Det var den tidligere SE og HØR-medarbejder Jørn Mader. Før jeg gik i seng, havde jeg overværet et raseriudbrud fra Mep. Han flåede Jørn Mader midtover, fordi kommentatoren ikke havde sagt i den direkte udsendelse på det nystartede TV 2, at det var et SE og HØR-speedwayløb.

Nu kravlede Mader rundt på alle fire på græsplænen efter nyt skyts iført en lang frakke, mens han råbte og skreg et eller andet, jeg ikke forstod. Hver gang han fandt en sten eller passende jordklump, rejste han sig op og tyrede den mod vinduerne, mens han skældte og smældte. Mader var i en hel anden verden og blev ved i ti minutter, før jeg så ham som en skygge i natten forsvinde med kurs mod byen.

Hvorfor vækkede han hele hotellet? Var det hævn for Meps skideballe i baren? Tankerne snurrede, spørgsmålstegnene svirrede, og til sidst, før søvnen masede sig på, besluttede jeg mig for, at jeg ville sige op på SE og HØR dagen efter – endnu inden jeg var begyndt. Ole “Raymond” Heigren, chefredaktør på MIX, sagde ved min afsked, at der altid var en stol ledig på MIX, hvis jeg ville tilbage. Jeg havde fortrudt.

Men tanker tænkt om natten på et trist provinshotelværelse på en dårlig pude under en for kort dyne og ikke mindst animeret af en hysterisk sportskommentator bevæbnet med jordklumper, og så dem jeg var fyldt af i mit forholdsvis friske hoved, da jeg vågnede, viste sig at være helt forskellige. Alting var mere dramatisk i mørket.

Da solen brød frem og den hyggelige Morten Koch-stemning bredte sig omkring SE og HØR-morgenbordet, dækket med friske landæg, lune basser og en flaske Gammel Dansk med Mep for bordenden, der igen optrådte som den hyggelige, joviale bedstefar-chef, aftalte jeg med mig selv, at jeg ville give jobbet på SE og HØR endnu en chance.

Det var jo trods alt begrænset, hvad jeg havde set …

Endnu en advarselslampe lyste, inden jeg rigtig kom i gang. Den tændte ingen ringere end Kurt Thyboe, som jeg lærte at kende i MIX-tiden, fordi han efter sin fyring fra Allers Ugens Rapport startede en smørrebrødsforretning i Grønnegade sammen med sin festlige kone, Marianne. Her kom jeg og købte det dejligste smørrebrød. Jeg kan stadig smage frikadellerne med kartoffelsalat, som Kurt rundhåndet lavede til mig.

Kurt var mit idol. Flab, journalist, skribent, redaktør – et talent fyldt med spændende ord både i munden og på papiret. En dag sagde jeg hen over disken, at han i stedet for at stå her, iført hvid kokkejakke for at læsse kartoffelsalat på frikadeller, skulle skrive nogle historier. Tilbage til tasterne. Hans blik blev fjernt.

“Yeah, man.” Svarede han og strøede ekstra rå løg på min dyrlægens natmad.

Til 6-dagesløbet rendte jeg ind i Kurt Thyboe igen, og jeg fortalte ham, at jeg nu var på SE og HØR. Han sagde tillykke, men stemmen virkede ikke videre glad på mine vegne. Efter en stribe fadøl hev han mig til side, tog hårdt fat i kraven på mig og kiggede med alvorlige øjne, der ragede dybt ind i min sjæl. Selv om 6-dages-valsen bragede ud af højttalerne, og rytterne med Kurts store idol Danny Clark i spidsen susede hen over træovalen, kunne jeg krystalklart høre, hvad han hviskede til mig. Kurt, der elskede at tale engelsk, sagde:

“Don’t hurt anybody … Don’t hurt anybody, boy.”

Jeg kunne se på hans blik, at han mente det.

At komme fra MIX til SE og HØR var som at flytte fra det daværende Vestberlin og over på den anden side af muren.

SE og HØRs redaktion på anden sal i Allerbygningen på Vigerslev Allé var pakket ind i cigaræske-farvet træ med koryfæer fra radio- og tv’s barndom på væggene. Her var billeder af Thomas G. Sørensen, der leverede frihedsbudskabet i maj 1945 og en ung Otto Leisner, da han modtog sine første hædersbevisninger i det, der hed Nulevende Radio- og TV-favoritter.

SE og HØR var på et østlands stadie. Journalisterne skrev stadig på skrivemaskiner – nogen endda uden strøm – og på manusark! I hjørnet stod et udtjent Saba-tv, som med lidt held og en rulle sølvpapir i antennestikket kunne tage Sverige 2, på en hylde et konfirmationsanlæg af en radio, der skrattede, som fru Mariann Larsen, chefsekretæren, altid slukkede, og et kæmpe monstrum af en billedmaskine i det andet hjørne, der spyttede uskarpe sort-hvide billeder ud, som hver dag skulle sorteres og lægges i bakker.

Der var ikke en computer i hele Aller. Noget af det mest moderne var en stor, grå telexmaskine i kælderen, som med mellemrum gik fuldstændig amok og hamrede ZDF’s tv-programmer ud på en rulle kalkerpapir – i øvrigt til ingen verdens nytte. Computere var tabu. Alle var rædselsslagen for, at de snart skulle indføres. Så det blev udskudt og udskudt.

Ikke alene var det som at komme til Østberlin, jeg blev også placeret i redaktionssekretariatet, der lå bag den cigaræske-farvede dør med et stort håndskrevet skilt, hvor der med røde bogstaver stod: Bunkeren. Førerbunkeren …

Den journalist – jeg har forsøgt at finde ud af, hvem det var, men uden held – der fandt på det navn, har været genial – for det var en førerbunker, hvor bladet blev benhårdt redigeret. Ikke ud fra markedsanalyser, men fingerspidsfornemmelser. I Bunkeren hadede vi notorisk marketingsfolk og utidig indblanding fra overordnede chefer i huset. Alle beslutninger blev taget her.

Med et sartirisk pennestrøg kunne jeg sagtens trække paralleller til persongalleriet i Det Tredje Riges bunker i Berlin. For her var både vanvid, storhedsvanvid, magtkampe, fedteri, holdånd, drikfældighed og naturligvis en masse fjender ude i den virkelige verden, som ikke forstod en skid af det erobringstogt, som SE og HØR var på. Det var startet netop her 70’erne, og nu var både Norge og Sverige erobret – og lige om hjørnet ventede en hemmelig plan for Finland.

På en af mine første weekendvagter kom en journalist hen og slog mig på skuldrene og sagde:

“Dav, vi kommer ikke til at se så meget til hinanden i den næste måneds tid, men derefter kommer vi til at arbejde rigtig meget sammen.” Derefter gik han, og jeg spurgte Smitty, som jeg havde en kort indkøringsperiode med, hvad pågældende journalist dog mente med det.

“Ja, han skal en tur i spjældet … Han har lavet noget ’mega-svans’ med nogle bilag, så han skal ind at sidde.”

Journalisten, der var freelance, fandt på den fidus, der var en fidus, lige indtil skattevæsenet fandt ud af, at han trak flybilletter fra på rejser, som han foretog i bladets tjeneste. Men han fik også en regning på selv samme billetter, som han så afleverede på bladet. En krydsrevision fangede journalisten med bukserne nede, og så måtte han en tur i brummen i Jyderup.

Jeg troede, at sådan noget var fyringsgrund, men til min store overraskelse gjorde Mep alt for at hjælpe den “stakkels” journalist. Han skrev falske breve, hvor journalisten blev truet med fyring, hvis han ikke “passede” sit arbejde. På den måde fik han ekstra udgang i weekenderne.

Flere gange om ugen kørte en taxa med østers og andre lækkerier fra Den Gyldne Fortun, byens bedste og dyreste fiskerestaurant på det tidspunkt, til fængslet. Fængselsportneren fik et chok, da en Hovedstadens Taxa stod med bagagerummet fyldt med fustager med østers på is og andre lækkerier tilsat champagne, der derefter blev båret ind i cellen, hvor journalisten på tom mave iført silkebadekåbe ventede på at “mamme”, som spise hed på SE og HØR-sprog.

Han sad i en celle, der var indrettet med alt det dyreste isenkram – blandt andet en bærbar computer (i 1988!) med tilhørende personlig printer. Når taxaen ikke kørte med kulinariske oplevelser fra Den Gyldne Fortun – ja, så hyrede bladet en kendt stjernekok, så journalisten ikke skulle lægge sig sulten på fængselsbriksen om aftenen.

Først da journalisten fra fængslet bestilte SE og HØRs helikopter til at hente ham i fængselsgården for at flyve på opgave i Jylland, blev det for meget for Peter Salskov. Han råbte og skreg, at den helikopter ikke skulle flyve nogen steder, for tænk hvis Ekstra Bladet fik fat i historien, at en SE og HØR-journalist hentes på udgang i helikopter!

Efter en måned blev journalisten løsladt og genoptog sit arbejde, som om intet var hændt. Historien var tabu. Man talte ikke med journalisten om det forhold, at han havde siddet i spjældet – sådan var det. Medarbejderen stod nu i gæld til Mep. Den pågældende journalist havde i den nærmeste fremtid svært ved at sige nej til selv meget vanskelige opgaver, og han blev da også kostet af sted for at dække Thomas Ejes skilsmisse fra Mie, så snart han var kommet på den anden side af tremmerne.

Jeg var målløs, men lærte blandt andet af den historie, hvor vide rammer, vi havde at udfolde os i, hvis man vel at mærke fandt ind den besynderlige ånd, der herskede på SE og HØR. Og jeg fik hurtigt brug for de vide rammer.

nulevende radio- og tv-favoritter kårede også udenlandske tv-favoritter. Igennem årene fik jeg uforglemmelige oplevelser med Dame Edna, Ernst Hugo Järegård og ikke mindst Tony Curtis. Tony Curtis var i Danmark, fordi han var med i den vel nok dårligste film, der nogensinde har ramt de danske biografer. Hvorfor denne legende sagde ja til at være med i “Walter og Carlo i Amerika” spørger selv guderne stadig hinanden om. Men det gjorde han, og det bragte ham til Danmark.

I 1974 var han valgt til udenlandsk tv-favorit for sin rolle som Danny Wilde i “De Uheldige Helte”, som jeg dengang var kæmpe fan af, og derfor så jeg også frem til den reception, som bladet nu holdt for selveste Tony Curtis på Aller. Han var det kendteste menneske, der nogensinde var gået ind ad hovedindgangen i Valby, og han virkede også en anelse forvirret over at være i denne københavnske bydel, der i slutfirserne bestemt ikke var så mondæn, som den er i dag.

Forvirringen skyldtes også, at Tony Curtis ikke anede, hvad han skulle – eller for den sags skyld, hvor han var. Da John Lindskog forklarede ham, at han siden 1974 havde været medlem af verdens ældste forening, der hyldede radio- og tv-favoritter, rystede han på hovedet og kunne overhovedet ikke erindre, at han i 1974 fik overrakt en pokal på ambassaden i London for sin rolle i “ De Uheldige Helte”.

Det var et medlemskab, der gennem årene ikke havde haft den store betydning for Tony Curtis liv – det kunne jeg tydelig se på hans ansigtsudtryk. Tony Curtis kiggede sig omkring, fik et glas vand og bevægede sig så op til en traditionel dansk buffet med sild, som han aldrig havde hørt om og ikke kunne drømme om at prøve. Han kiggede undrende på maden, men stoppede ved et fad med frikadeller og kartoffelsalat. Af hele bordets meget traditionelle danske glæder var disse “meatballs” tilnærmelsesvis det eneste, han kendte. Så han tog en frikadelle, skar ansigt, bestilte mere vand og sagde, at han gerne ville tilbage til hotellet.

SE og HØR havde pyntet kantinen med billeder fra Tony Curtis’ lange karriere, og det kedede ham bravt at se sig selv sammen med Marilyn Monroe, Roger Moore og mange andre, men da han så et billede, som SE og HØR selv havde taget af ham i lufthavnen, hvor han bar sin lille søn på skuldrene, smeltede han fuldstændig.

Den danske frikadelle blev fortæret, og han stillede sig op og kiggede længe på billedet. Han betragtede det i flere minutter, før Lindskog pillede det ned af væggen og forærede ham det. Skuffelsen over maden, forvirringen over Foreningen af Nulevende Radio-og TV-favoritter forsvandt – og han var med et lykkelig for det billede, som han krammede.

SE og HØR pyntede også lokalet ved at invitere en stribe Miss Solskin-piger, heriblandt søstrene Boel, som altid blev kaldt Brysterne Sol, og så den senere så kendte radio- og tv-vært Mayianne Dinesen. Hun mødte Tony Curtis på Den Amerikanske Ambassade tidligere på ugen, de havde været i Tivoli sammen, og aviserne skrev, de havde en affære, hvilket begge dog benægtede.

Mayianne var med i Miss Solskin, og bladet så nu det scoop, de selv kunne arrangere, ved at invitere hende med til mødet med Tony Curtis på Aller. Hollywood-legenden lugtede dog den lunte inden frikadellen og hilste kun nødtvunget på Mayianne, før han forlod Aller, men vi fik da et billede af dem sammen.

Da Tony Curtis forlod bygningen, røg propperne af flaskerne. Brysterne Sol, Mayianne Dinesen, Mep og jeg satte os til rette på hans kontor, hvor jeg sørgede for musik – og han for rigeligt gin og tonic og kolde bajere. Sprutten røg indenbords, og pigerne blev opstemte, hvilket passede både Mep og mig, der hældte på. Pludselig begyndte de at danse, fotograf Winnifred dansede med på Meps bord, og festen var i gang, som den kun var på SE og HØR.