Thorne Smith

Topper

På dansk ved
georgjedde

Lindhardt og Ringhof

Topper
oversat fra engelsk af Georg Gjedde efter

Topper

Copyright © 1926, 2017 Thorne Smith og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711723432

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel

Intet nyt

Længe havde Scollops set ransagende på hr. Topper. Og hr. Topper blev bekymret. Ikke bekymret over noget specielt, men i al almindelighed, og det er for nogle mennesker den mest ængstende form for bekymringer. Hr. Topper var et af den slags mennesker. Han var faktisk et overordentligt typisk eksemplar. Hr. Toppers dage havde været så blottet for bekymringer, at han med tiden var kommet til at se med mistænksomhed på enhver skabning, der ikke var lige så ubesværet som han. Et jordskælv, et vulkanudbrud eller en oversvømmelse gjorde Cosmo Topper rørt og bevægede ham så vidt, at han lod sig tegne på hjælpelister for beløb, der blev trukket fra indkomsten, den dag skatteblanketten skulle udfyldes. Men avisberetninger om fallit, voldsforbrydelser eller løsagtighed fik ham til hurtigst muligt at vende blikket mod mindre foruroligende emner. Hr. Topper kunne bære over med naturen og republikanerne, men ikke med mennesket. Han var et samfundsdyr, uden at det dog slog sig på hjernen. Ikke, så det kunne ses i hvert fald. Han havde hæmmet sig selv så fuldstændigt og med et så vellykket resultat, at han virkelig troede, han var verdens frieste mand. Men hr. Topper kunne ikke foruroliges. Hans ånds proces forløb trygt, gnidningsløst og til punkt og prikke efter velafmærkede baner; og hans fysiske funktioner, af hvad art de end måtte være, rettede sig uden spørgsmål efter en hjemmekær omegnsbeboers uelastiske ruteplan. Han kunne ikke fordrage at blive foruroliget. Det troede han i hvert fald. Det var det, der var hr. Toppers uro; men det var han ikke klar over.

I øjeblikket følte han noget af den samme irritation, som kom over ham, når han blev opholdt af færdslen på vej hjem fra byen. Der foregik noget om ham i tunnelen, måske frygtelige ting, men han vidste ikke hvilke. Han sad i et hav af lys lige midt i et raslende mørke. Skønt omgivet af kendte ting var han kvælende ilde til mode. Hr. Topper plagedes sandt at sige af en højst upassende fornemmelse i aften, da han gav sig hen i sin lænestols omsorgsfulde favn og med et sløvt blik fulgte det endeløse mønster i gulvtæppets bort – et tørt dorisk motiv, der gentog sig med geometrisk akkuratesse. Der var engang, da dette mønster havde tiltalt hans sans for tålmodighed og orden. I aften så han det knapt, skønt synet af det, uden han vidste det, kedede ham til døde og havde kedet ham i mange måneder.

I Scollops blik var der et udtryk, som det var svært at lodde. Hr. Topper var af den anskuelse, at dette udtryk indebar en ubehagelig insinuation og snedigt gjorde ham til medskyldig i ugjort gerning. Men hvad pokker var meningen med Scollops blik? Katten havde fået sit foder. Det havde han personligt sørget for, som han personligt havde sørget for det, lige siden han i et anfald af forvovenhed havde taget den med hjem fra urtekræmmer Wilsons butik en aften for fire år siden. Fire år. Så længe i dette hjem; og der var engang, da hjemmet havde været nyt. Nu var det et gammelt hjem, et uinteressant hjem. Måske var han også gammel. Og uinteressant. Det følte hr. Topper, han var, og for første gang i sit liv tillod han sig at spekulere på den slags.

Hans intellektuelle udskejelse blev brutalt spredt for alle vinde af Scollops. Katten gabede og satte prøvende kløerne i låret på sin velgører. Det var et temmelig svært lår. Lange års velreguleret villadom havde berøvet det ungdommens charme. Det var et fast og kødfuldt lår; det reagerede dog stadig for smerte. Det reagerede i en sådan grad, at hr. Toppers fornemmelser øjeblikkeligt forsvandt til fordel for mild bebrejdelse, da han med et blødt bump smed Scollops på gulvet.

Denne svage mislyd i hjemmets stilhed fik fru Cosmo Topper til at se op fra sit sytøj. Hr. Topper kiggede tværs over bordet og mødte sin kones blik. Det varede kun et nu, så så han hurtigt bort, men hvorfor vidste hun ikke.

»Den gabede,« sagde han forklarende. »Gabede og kradsede.«

»Jeg ved det,« sagde fru Topper undskyldende, da hun fejlagtigt troede, han kom med en direkte anklage. »Det har jeg gjort hele aftenen. Det må have været kalvestegen.«

Topper så til, mens hans kone tog sybrillerne af og lagde dem i futteralet. Med et distræt blik fulgte han hendes bevægelser, mens hun lagde sit sytøj sammen og svøbte det ind i et stykke linned, som hun derpå lagde ned i en kurv. Her blev hans blik næsten fortvivlet, så håbløst. Nej, der blev ikke nogen forandring i aftenens rutine – briller, futteral, linned, kurven. Ville hun bare gå frem i omvendt orden, eller for en gangs skyld glemme sine briller, det ville dog altid være noget. Imens rejste fru Topper sig, uden at være sig nogen tragedie bevidst, fra sin stol, gik rundt om bordet og hen til sin mand og strejfede hans pande med læberne. Hun gjorde derefter atter med forpint stemme hr. Topper bekendt med kalvekødets gengangeriske lumskhed og forlod stuen.

Hr. Topper lyttede til sin kones ingenlunde vægtløse trin op ad trappen. Et bestemt knirk fra gulvbrædderne underrettede ham om, at hun var nået velbeholden op. En stund tænkte han dovent på kalvesteg og sin kone. Så gjorde han noget usædvanligt. I stedet for at banke sin pibe ud og lukke katten, hvis vagabonderende natur i de forløbne år havde budt ham på ganske svære prøvelser, inde, tog han forsigtigt dette dyr op igen fra gulvet og gik i gang med at studere et gammelt atlas, han havde fundet frem fra en obscur boghylde.

»Jeg kan heller ikke sove for den kalvesteg,« mumlede fru Topper, da han en time efter lagde sig til rette ved siden af hende.

Den nat drømte hr. Topper om kalvekød i karry i Calcutta. Han var omgivet af talrige jomfruer, der alle tog vældigt for sig af retterne, og ikke en eneste klagede. Det var lækkert. Han frådsede i det.

2. kapitel

Scollops er uudgrundelig

Først næste eftermiddag, der var lørdag og altså fridag, blev hr. Topper i stand til at lokalisere sine ængstelser. Opdagelsen kom til ham som et chok, der tog til i intensitet, efterhånden som dagen gik. Den afmærkede en epoke i hans liv. Selv fru Topper, der bestemt nægtede at anerkende forandringer om sig, opdagede noget nyt – og følgelig kedeligt – ved sin mand. Men hun beroligede sig med, at alle maver har deres uoplagte sæson, og blev næsten i gustent godt humør, da hun tænkte over den kendsgerning, at hendes mave havde sin uoplagte sæson hele året rundt. For fru Topper var det en uudtømmelig kilde til trøst at se sig i stand til at spore enhver mystisk form for opførsel tilbage til en så håndgribelig og velfunderet institution som en mave.

Det var atter Scollops … Scollops henslængt på sin herres knæ med en lørdageftermiddagståge i sit svømmende blik … Scollops, den uforklarlige, der snævrede sin sjæl ind i to orangegule øjensprækkers uendelighed.

Det var dette, der bibragte hr. Topper chok’et. For første gang under fire års kammeratligt samvær gik det op for Topper, at katten intet så, det vil sige, ikke umiddelbart. Selv om han var indbefattet i dens gule, granskende blik, så var han intet af betydning i de vældige perspektiver, som katten opererede med. Det var, som om Scollops’ øjne kærtegnende og storsindede vandrede gennem tiderne og kun hæftede sig ved skrækindjagende mysterier, hvad der fik den til at ligne en mæt gudinde, der mindes og er tilfreds.

Da hr. Topper så Scollops ind i øjnene, opdagede han, at der var ting, han ikke kendte til, at livet havde kulører, der lå uden for hans opfattelse, impulser, hans fornuft stod fremmed overfor. Med hans kones øjne var det en anden sag. Han kendte hver nuance og betydning i dem. Intet i dem var ikke åbenbart. Han var fortrolig med det direkte blik, der betød pengesager, det konfidentielle blik, der betød sladder, det tålmodige blik, der betød tjenestefolk, det moderlige blik, der betød overlegenhed, og martyrblikket, der betød mavekneb.

Pludselig stod det hr. Topper klart, hvad det var, der ængstede ham. Det var blikke. Gamle, kendte blikke. Han kendte blikkene på kontoret, lige fra direktørens til elevatordrengens. Det var forbavsende, tænkte han, hvor fortvivlende godt han kendte de blikke. Hr. Topper så blikke for sig. Hr. Topper forstod dem. Og han havde en ubehagelig fornemmelse af, at de forstod ham.

Nu havde han imidlertid fået øjnene op for den kendsgerning, at Scollops’ blik unddrog sig enhver klassificering. Han forstod, at trods fire års nært venskab havde han ikke den mindste anelse om Scollops’ private mening om ham, eller for den sags skyld om noget som helst. Hvad der foregik bag Scollops blik, havde Topper ikke nogen nøgle til forståelse af.

Hr. Topper sad og greb sig i at tænke, at det ville være dejligt at have en, der så på ham ligesom Scollops. Helst en kvinde. Ikke, at hr. Topper var løs på tråden, eller sentimental, eller begge dele. Han havde aldrig givet sig tid til at plukke forbudne frugter. Han havde mekanisk holdt sig til skemaet med fru Topper i den ene ende af det og kontoret i den anden.

Engang i sine unge dage havde han taget mod til sig og havde fandenivoldsk sneget sig bag efter en ekspeditrice på en rulleskøjtebane, men mødet med hende var blevet så pludseligt og ødelæggende, at da han rejste sig af gulvets støv og gik bort, var det med et betydeligt skarpere sting i ryggen end i hjertet. Efter det indskrænkede han sine amourøse jagter til pæne piger af sit eget milieu. Han besøgte dem aldrig alene, men altid sammen med et bundt unge fyre, hvilket bibragte ham en følelse af sikkerhed. Senere hen havde han truffet fru Topper, der allerede havde lagt sig personlighed til, takket være en ulmende fordøjelse. I sømmelighed havde han været hendes kavaler gennem en sommers pæne villasøndage, hvorefter han havde gjort arrangementet permanent i overværelse af en tilbørlig forsamling pæne villaejere. Og så var den side af hr. Topper færdig.

Men nu gik tiden. Han var nær de fyrre og lagde sig huld til. Ti år gift. Ti år i magelighed og tryghed. Hans ansigt var ubetydeligt, bortset fra øjnene, der var ganske blå og ungdommelige, som om gløden i dem var blevet lagt til konservering. Hans træk ville have været fine, havde hans appetit ikke været så god eller hans vaner mindre hjemmesiddende. Hvis deres ægteskab var blevet velsignet med afkom, ville et af børnene, sandsynligvis Cosmo junior, have været askeblond som sin far, thi hr. Toppers hår var af en sådan lidet spændende farve. Men der var ingen små Toppere. Scollops’ fred blev ikke forstyrret.

Han rejste sig, strakte sig og gik hen til vinduet. Scollops indskrænkede sig til at strække sig og lagde sig til hvile igen med den ophøjede ligegyldighed, der karakteriserer katte, når de agter at sove eller at stjaele.

»Tror, jeg går en tur,« sagde Topper. »Jeg trænger til lidt forandring.«

»Vi skal have steg til middag,« svarede fru Topper. »Lammesteg,« tilføjede hun, idet han gik. »Du kan så godt lide lammesteg.«

Hr. Topper krympede sig, medens han fik fat på hat og stok. Var det nødvendigt for hende at minde ham om, at han holdt af lammesteg? Kunne man dog aldrig komme overraskende bag på en steg. Han var faktisk ikke særlig begærlig efter lammesteg – han ville i hvert fald herefterdags lægge vind på at lægge skjul på sine lyster.

Men han sagde blot: »Udmærket!« Med hensyn til skarpe udbrud var han en mand, der holdt sin mund.

3. kapitel

Hr. Topper forfølger solen

Villavejen, hr. Topper slentrede hen ad, var en nydelig vej. Ingen behøvede at skamme sig over den. Det var der heller ingen, der gjorde. Og de mennesker, der boede på denne vej, havde nydelige hjem; nydelige, nette hjem med velplejede plæner, veltækkede tage og velforsynede spisekamre. Stilen røbede et alvorligt ønske om at gøre et gunstigt indtryk på øjet. Denne anstrengelse var mere baseret på håb end på inspiration. Husene kunne man – hvad man også ofte gjorde – kalde »hyggelige«, »originale« og »komfortable«, men når disse udtryk var slidt op, var der ikke ret meget mere tilbage at sige, bortset måske fra »yndige«.

Hr. Topper og hans naboer var i deres stille sind stolte af denne vej og havde båret afgifterne på den som en tolerant far bærer ekstraudgifterne på en ekstravagant søn på college. Man kunne tage en ven med fra byen ud til denne vej og lade den tale for sig selv, hvad man sjældent gjorde. Kloaksystem, grunde og byggeomkostning var alt for fascinerende emner til, at de kunne overlades til fantasien. Altså fik gæsterne fra byen alt at vide om disse ting og morede sig ikke.

Da vejen lå lidt højere i niveau end resten af byen, blev den velsignet med det yndige navn »Solbakkevej«. Det er egentlig en forfærdende tanke, at den villaspekulant, der er ansvarlig for dette navn, måske endnu er uhængt og i fuldt sving med at give andre nydelige små veje i andre nydelige små byer i andre nydelige egne i De forenede Stater lignende åndsfortærende navne.

»Du ved nok den sump?« siger han måske nu i dette øjeblik til sin kone, mens han tænder sin cigar.

»Hvilken en, skat?« siger hun. »Du har købt så mange sumpe.«

»Ja, og solgt dem,« siger han med et drenget grin. »Men den vi kørte forbi i sidste uge. Jeg viste dig, hvor den lå. Det var der, de fandt liget af –«

»Nåh,« siger hans kone, »kludesamlerens kone! De skulle ud af barakken, ikke?«

»Det er ligemeget,« svarer hendes mand påfaldende hastigt. »Jeg har besluttet at lægge en allé gennem den. Hvad synes du ville være et godt navn til den?«

Dyb tavshed i nogle minutter. Hendes mand venter ivrigt. Hun læser så mange bøger. Det er nu godt med lidt bøger.

»Rødtjørneallé,« mumler hun endelig med drømmende øjne. »Det ville være bedårende. Lad os kalde den det.«

Travlhed med nedskrivning af navn bag på snavset konvolut. Han ud i bil og udvikler sagen videre – og en ny vej er blevet til.

Ikke desmindre var Solbakkevej en virkelig nydelig vej. Den var bred og velbrolagt. Der var træer på den med passende mellemrum. Og nu i juni var der blade på træernes grene, og der var fugle mellem bladene.

Af en eller anden grund var hr. Toppers sind i dag ikke optaget af kloakrør, grunde eller byggeomkostninger. Villastoltheden havde taget fri. Han hørte fuglene kvidre og lyttede optaget. Hvor måtte der være mange, og sikken et liv, de lavede. Småfugle var altid så livlige. Han havde engang holdt en spurv i hånden og følt dens hjerte slå. Han blev helt vemodig. Det lille væsen havde været så ophidset. Den lille spurv havde haft sit liv så kært. Topper havde straks sluppet den. Hvor havde den haft travlt med at komme væk. Jaja, de småfyre oppe i træet, de havde det nu godt. De trængte aldrig til afveksling. De kunne komme og gå, som det passede dem. En rede her og en rede der. En familie udruget og en familie flyvefærdig. Friske grene i nye egne. Dristige flyvetogter på jagt efter solen. Ikke nogen dårlig tilværelse. Bliv fugl og se verden.

Topper smilede og standsede ved et garageanlæg. Han befandt sig nu på en sidevej i den egentlige villaby, men hr. Topper var ikke helt sikker på, hvordan han var kommet der. Han havde forfulgt solen, og den næste dag efter kirke besværede to damer sig over for fru Topper og sagde, at han havde set lige tværs igennem dem. Hvad havde de gjort, siden de skulle behandles så forfærdelig, og hvad var der gået af hendes mand, der altid var så høflig over for damer?

»Spurve,« sagde hr. Topper så og overlod sin kone efter evne at forklare meningen med denne bemærkning.

Da garageejeren så, at hr. Topper smilede til ham, hilste han henrykt på ham.

»Det er vel nok en kylling her, ikke sandt?« sagde han og pegede på en motor, han stod og arbejdede på.

Mandens alvor fik hr. Topper til at gå nærmere hen til vognen og se på den med en amatørs vage blik.

»Fin kylling,« sagde han og så forhåbningsfuldt på manden. »Virkelig en fin kylling, den vogn, virkelig Mark.«

Mark strålede.

»Det er den smarteste lille vogn i byen,« erklærede han, »og den har kørt med mere end benzin, selv om modellen er fra i år.«

»Spritsmuglervogn?« spurgte Topper, og nu, da han så nærmere til, kunne han nok se, at den var temmeligt letsindig i linierne. Der var for meget fornikling, og den var lidt vel lav.

»Nej, ofre,« sagde Mark. »Der lå en flaske i hver af sidelommerne, da de fandt den.«

»Jaså, blev vognen væk?« spurgte hr. Topper med voksende interesse.

»Smadret,« svarede Mark kort. »Lige ind i et træ. Jeg har praktisk talt genopbygget den, men motoren er så godt som ny.«

»Det var dog en trist skæbne,« svarede Topper, »for så ung en vogn. Hvis er den?«

»Min,« svarede Mark stolt. »Men den har tilhørt George og Marion Kerby. Kan De huske dem? De blev dræbt begge to for tre måneder siden. Jeg havde nogle penge til gode, og så tog jeg potten her for dem.«

Nu så hr. Topper på bilen med uskrømtet interesse. Vist huskede han George og Marion Kerby, det vildeste unge par i byen. Folk havde altid spået, at det ville tage sådan en ende med dem. Kerby havde aldrig bestilt noget. Han skulle ikke have noget af at nå morgentog til kontoret. Rig bandit. Og han og hans kone var blevet stedet til hvile til melodien »Hvad sagde jeg?«. Kerbys kone – slank pige, så godt ud, handlede hurtigt, en værre én. Så blev hr. Toppers tanker, som om de havde strejfet et edderkoppespind i en dunkel skovsti, pludselig standset af små klæbrige erindringstråde. Marion Kerbys øjne? Jojo, dem huskede han. Kerbyerne havde ikke hørt til hans kreds, den solide, jordbundne villakreds, nej, de havde samlet et bundt uansvarlige individer om sig alle mulige steder fra, individer, der pludselig dukkede op i sværme af biler og lavede postyr i byen og dens omegn et par dage, hvorpå de med samme pludselighed forsvandt i en støvsky og et kor af tudehorn. Der var ingen, der havde kendt Kerbyerne rigtig, det vil sige, ingen respektabel og anerkendt villaborger. Men Topper havde set dem ret ofte, når de rasede gennem byens gader, og engang havde han hilst på Marion Kerby ved indvielsen af den nye tyve tusind-dollars brandstation.

»En revy koster mere og er mindre morsom,« havde hun sagt med et smil. Derpå havde hun alvorligt spurgt: »Sig mig, ser alle hvide lærredsbenklæder så vigtige ud?«

Hr. Topper, der var æresmedlem af brandforeningen, havde loyalt iført sig sit skrud og indtaget sin post i brandbrødrenes rækker. Ved spørgsmålet så han ned ad sine lærredsbenklæder og rødmede. Han havde aldrig følt sig sympatisk stemt over for hvide lærredsbenklæder, men nu hadede han dem. De så vigtige ud, men Marion Kerby var ikke nogen god lokalpatriot, at hun sådan gjorde nar ad uniformen. Hvad skulle en brandbroderliga stille op uden lærredsbenklæder? Hun var åbenbart en af den slags unge kvinder, der ikke havde respekt for traditionerne. Forøvrigt talte en dame ikke om benklæder, når man ikke kendte hinanden bedre.

Et par dage senere var han stødt på Marion Kerby i morgentoget. Hun havde nikket og smilet, og på en eller anden måde havde det været, som om hendes smil havde indebåret, at de to havde en vanhellig hemmelighed af yderst delikat natur sammen. Marion Kerbys smil havde fået hr. Topper til at føle sig meget mindre gift. Han havde grublet hele den formiddag over hendes blik. Han havde ikke kunnet placere det. Det var aldrig helt ens. Tanker dansede bag det, som springvand i solen, og skjulte lidet tørlagte dybder i strålende kaskader.

Og nu, da hr. Topper stod over for den skinnende vogn, huskede han hendes blik og følte lede ved tilværelsen, der ikke mere skulle oplives ved lyset fra dette blik. Junidagen gjorde hr. Topper tung i lemmerne, og han blev sin mave var. Den var for stor. Ja, han trængte i sandhed til forandring. Marks monolog svømmede ind til hans ører.

»Det var et værre par, hr. Topper,« stod manden og sagde, »men de var gode nok. De bedste mennesker, jeg har truffet. Det ene øjeblik sloges de som vildkatte, det næste var de perlevenner som et par landevejsbisser. Man skulle tro, det var to børn efter den måde, de opførte sig på. De var altid oppe at skændes om, hvem der kørte bedst, og de bad tit mig om at dømme. De kunne have tårer i øjnene, så alvorligt tog de det. Én kunne godt have troet, det drejede sig om liv og død for dem.«

»Det var det, det gjorde, Mark,« sagde hr. Topper tankefuldt. »Det drejede sig om liv og død. Et muntert liv og en hurtig død.«

»Hvad gør det,« svarede Mark og trak på skulderen. »De syntes om det på den måde, og de fik, hvad de ønskede.«

»Jeg tror nu, de fik lidt for meget af det gode,« sagde hr. Topper. »De så ikke ud, som om de just var forhippede på at dø. De var alt for forelskede i livet.«

»Men sådan går det altid,« fortsatte Mark og blev blød og filosofisk. »Der er masser af andre i byen, jeg hellere havde set i krig med et træ.«

Denne bemærkning gjorde hr. Topper en kende ilde til mode. Han var klar over, at han aldrig havde beriget Marks kistebund ved at købe benzin og reservedele. I Marks øjne var han fuldkommen unyttig, et passende offer for et træ.

»De havde det rigtige stof,« fortsatte Mark sine erindringer. »Og de var ikke fedtede med det. Jeg fik altid en lille tår, når de kom her. Vi havde hele små gilder inde på mit kontor.«

Hr. Topper gik langsomt hen til Marks lille kontor og kiggede ind gennem døren. For sit indre øje kunne han se Marion Kerby siddende ved skrivebordet. Billedet af hende stod ejendommeligt levende for ham. Det var næsten, som om han selv havde været med ved de gilder. Der sad hun med de smalle ankler overkors og de tossede øjne dansende hid og did under skyggen på en smart lille hat, og hendes læber skiltes i et sarkastisk smil. I den ene hånd holdt hun et glas i vejret og i den anden en cigaret. »Sandelig ikke noget opløftende syn,« tænkte hr. Topper, og dog var han tryllebundet af det. Han dvælede ved hendes ansigts fine linier, den lille impertinente hage og de smukke læber, der krusede sig i et ubestemt, livfuldt smil. Så vendte han tilbage til hendes blik og fortabte sig i betragtninger.

»De var ikke rigtig kloge,« sagde han eftertænksomt til sig selv. »De kunne le fanden et øre af.«

Hr. Topper var bange for, at det var just, hvad de var ved i øjeblikket, så han vendte sig bort fra døren og så på Mark, som stod og hængte en plakat »Til salg« på bilens kølerhætte. Da det var gjort, gik Mark et skridt baglæns og tog med ekstatisk fryd, hovedet på sned og hænderne i siden, sit værk i øjesyn.

»Dette er en mester i sit fag,« tænkte hr. Topper, »en mand, der elsker sit arbejde for dets egen skyld.«

»Nå, så De vil sælge den,« sagde han og gik hen til den fortryllede garageejer.

»Selvfølgelig,« svarede Mark. »Billigt oven i købet. Der er ingen, der vil tro på, at den ikke fejler noget. Men der er ikke en skrue, ikke en møtrik i den, der er noget i vejen med. Kerbyerne ville ikke engang selv kunne mærke nogen forskel på den, undtagen at den går lydløst nu. Da de kørte den, var der altid noget, der raslede i den.«

»Tja – de har raslet en gang for meget med deres legetøj,« bemærkede hr. Topper og så trist ud på gaden. »Jeg håber, den næste ejer bliver heldigere.«

»Lynet slår aldrig – –«

»To gange ned samme sted,« afbrød hr. Topper. »Det ved jeg, Mark, men en bil kan gøre det, og selv om det ikke er det samme sted, bliver det et sted, der er lige så hårdt.«

Med et nik til Mark og et dvælende blik på bilen forlod hr. Topper garagen og gik langsomt hen ad vejen til byens hovedgade, hvor han standsede og så ind i et slagtervindue uden at se noget. Bag ham kørte en konstant strøm af biler forbi. Uklart opfattede han, hvorledes de hurtige, hvislende gummidæk snurrede jævnt hen over den velholdte asfalt. De skulle allesammen et sted hen, tænkte han, de bekymrede sig ikke om noget, de skulle ud at have det rart – ud at se noget nyt. Nogle af dem kørte sikkert helt nye steder hen, steder, der lå milevidt væk, måske helt ude ved kysten. Sådan noget gjorde folk, og de camperede for natten ved vejen eller tog ind på kroer.

Lidt efter opdagede han, at han stod ansigt til ansigt med et lammelår. Der lå den tingest, ikke en alen fra hans næse. Hjemme stod dens mage sikkert og spruttede i ovnen nu. Og fru Topper vimsede om og beredte nye marker for dyspepsien, mens kokkepigen kæmpede for at kvæle sin lede ved livet. Tanken var forfærdelig, og hr. Topper så olmt på lammet, men lammet holdt skansen, og en stund stod de over for hinanden som to dødsfjender. Da hr. Topper omsider måtte erkende, at han havde tabt sit ansigt over for denne mere ufølsomme modstander, snurrede han rundt og gik tilbage til garagen, denne gang med målbevidste skridt. Men som han nærmede sig garagen, blev han usikker, og denne usikkerhed forårsagede, at hans gang blev en kende slæbende. Han var ikke i tvivl om et endeligt resultat af sit besøg, men det, der pinte ham, var, hvorledes han skulle få det overstået, og han måtte drive rundt foran garagen til mode som en forbryder, der lige er sluppet uden for de durable porte. Synet af »Til salg«-skiltet på den skinnende genstand for hans søgen stimulerede ham til handling. Han rejste hovedet og gik skødesløst hen til vognen. Mark dukkede frem af mørket som en stolt, men skinsyg gud og hilste let forundret på hr. Topper.

»Hvordan kommer vi i gang?« spurgte hr. Topper uden nogen indledning.

»Hva’?«

»Bilen,« sagde Topper. »Hvordan får man den i gang?«

»Nårh!« sagde Mark, der nu var med og fyr og flamme. »Den starter lige som enhver anden bil. Sæt foden på selvstarteren, så går den.«

»Interessant, hvis det passer,« tænkte hr. Topper. Ikke desmindre så han grundende på selvstarteren.

»Er det svært at lære at køre bil?« fortsatte han. »Jeg mener for een som mig?«

»Tjah, hr. Topper,« sagde Mark advarende. »Der er større fjolser end Dem, der ødelægger landevejene.«

»De gør mig ganske forskrækket,« sagde Topper. »Men lad os ikke tale om det. Hvad er den tingest der til?«

»Det er til ventilationen. Den slipper luft ind.«

»På hvad?«

»På Deres fødder.«

»En ubehagelig følgeslutning,« mumlede hr. Topper, »men den har skam sine fordele. Og denne her?« tilføjede han højt.

»Den tænder Deres cigar.«

Hr. Topper tog en cigar frem. Mark talte sandt.

»Udmærket indretning,« sagde hr. Topper. Han følte sig lidt bedre til mode nu, da hans lunger rensede røg. »Og praktisk. Nydelig. Og snild, ikke?«

Mark blev mere end alvorlig og samtykkede.

»Jojo,« fortsatte Topper og satte sig ind på forsædet, som om han ikke tænkte over, hvad han gjorde.

»En nem lille indretning. Den forhøjer nydelsen ved at køre. Kom her hen, Mark, og vis mig, hvordan De får potten til at køre, men tag først den indbydelse af, der hænger der foran. Der kunne komme en dame og købe mig. Hot stof! Hvad siger De, Mark?«

»Ha! Ha!« lo Mark, hvis falske munterhed blev standset af et klask i ryggen.

»Mark, tag det infame skilt af,« kommanderede Topper med et nyt skær i sine lysende øjne.

4. kapitel

Fru Topper bliver ikke henrykt

Det første stadium af hr. Toppers hemmelige tilværelse skrev sig fra den lørdag, da han købte kerbyernes fatale vogn af den ekstatiske bilmekaniker Mark. Og dette stadium varede kun en uge. Den følgende lørdag kom den store antiklimax. Men i denne uge havde hr. Topper, der i den hemmelige tilværelses kunst var en novice, sit hyre med at bevare sin vanlige ro såvel hjemme som ude. Ilden var ikke mere lagt til præservering i hans blå øjne, men begyndte så småt at ulme, og nu og da greb han sig i at granske sine bekendte, som om de var ham aldeles fremmede.

Hans første køretime var af anatomisk karakter. Bilen blev diskuteret i sine intimeste dele, en diskussion så nærgående at kun den ædleste mekanisme kunne have fundet sig i den uden blusel. Da timen var ovre, fik hr. Topper Mark til at sværge tavshed og vendte tilbage til sit hjem, hvor han afgjorde sin fejde med lammelåret ved en absorbtionsproces. Låret blev med andre ord 100 procent Topper, hvorved det gik frem i yndest, mens hr. Topper gik frem i huld.

»Jeg vidste, det ville smage dig,« sagde fru Topper, som om hun talte til en skeptisk kannibal, der just havde gjort sig et måltid af en smagløs missionær. »Det er det, jeg altid har sagt: Du holder af lammesteg.«

Hr. Topper kunne ikke benægte sandheden i hendes ord, men trods sandheden fik ordene ham til at ønske, at han kunne lægge sin lammesteg tilbage på fadet. Da han ikke så sig i stand til at gøre dette på en appetitlig måde, smilede han til sin kone og sagde: »Jeg har spadseret længere end beregnet. Det har givet mig appetit.«

Med dette falske smil og denne sorte løgn kvalte Topper oprøret i sin mave. Uden selv at vide det, var han allerede langt ude i synden.

Mandag morgen udvekslede han småpenge med en lille italienerdreng til gengæld for en dødfødt udgave af en new yorker avis og hilste på bekendte med sin vante tilfredshed. Nej, han havde ikke hørt historien om Bill’s varmeovn. Det var dog kedeligt, at fru Thompson havde vrøvl med tjenestepigen. En stor skam. Næh dog, var det sandt? Havde Jennings lagt en asier ned igen? Fine sager. Jo tak, han ville skam gerne komme med sin frue. Onsdag aften? Udmærket! Udmærket! Udmærket! Tulipanerne? De stod glimrende! Et helt bed – jo, de stod i fuldt flor.

På kontoret behandlede Topper direktøren med prisværdig overbærenhed. Cosmo Topper havde ærligt og redeligt ondt af denne mand af sit ganske hjerte. Han var god nok, den gamle, men ude af kontakt, og sørgeligt uskikket til sin post. Hans chauffør derimod så ud til at være en dygtig ung mand. Pudsigt udenlandsk overskæg, men en god bilkører var jo også ligesom en rigtig kunstner. Bedre faktisk. Den slags skulle have lov til at være lidt originale. Topper ville snakke lidt med ham en dag. Udveksle meninger om vogne. Demokratisk. Nemlig. En mand i hans stilling kunne godt tillade sig at være demokratisk. Det var der ikke noget i vejen for. Hvad direktøren angik, var det nu synd for ham. Det gjorde Topper ondt for ham.

Nu var der det mærkelige ved det, at direktøren, der sad og lod sine verdenstrætte øjne sigte ud i rummet mellem bronceørerne på den vikingestatue, der prydede hans skrivebord, netop denne morgen fandt behag i allernådigst at lade sit blik beskæftige sig med Topper.

»En solid mand,« tænkte direktøren. »En udmærket mand, en arbejdsom mand. Ham kan jeg stole på. De andre –« og direktørens blik ikke så meget som blafrede – »begavede, men de venter kun på at skære halsen over på mig. For dem er denne bank ikke et hjem, den er noget, de ønsker at kontrollere ved hjælp af stemmer og penge og intriger. Topper der, det er noget andet. Han er dog et mandfolk. Loyal til fingerspidserne.«

Og direktøren rejste sig, stor og imponerende, tårnede sig op som en hærgende sol over sit skrivebords skinnende overflade og gik så langsomt hen til Topper.

»De ser rask ud, Topper,« sagde han. »Denne mand fra Texas har været her igen. Jeg ønsker ikke at træffe ham … Kom med ovenpå og lad os tale om det.«

Topper gik med.

»Hvorfor nu dette?« tænkte han. »Hvorfor er jeg blevet valgt?«

Lidet anede Topper, at der var et nyt lys i hans øjne, som skilte ham ud fra andre mænd. Det var ungdom og friskhed. Direktøren var en gammel mand, og ligesom Topper var han blevet træt af at se blikke. Han havde set folk i øjnene i mere end et halvt århundrede … for dybt.

Topper iler af sted gennem skyggerne som en ung pige til hemmeligt stævnemøde. Det gyser i ham af dulgt skræk. Aftenen er næsten som et levende, tæt favntag. Den klynger sig til Topper som en forurettet kvinde og fylder ham med ønsket om at være ethvert andet sted.

I næsten en uge har Topper løjet konstant, mest over for sin kone. Een gang var han sunket så dybt som til at lyve for skraldemanden. Så vidt var det kommet med Topper. Det var undskyldeligt i dette tilfælde, for skraldemanden tømte skarnkasser i byens bedre distrikt og for at glemme sit arbejde, lod han munden løbe i eet væk angående andre folks affærer.

Syndens segl er ved at klæbe sig fast til Toppers pande. Han ser raskere og mindre kedelig ud. Uden selv at vide det, er han undergået en vældig forandring.

Ved garagen venter Mark ham. Go’e gamle Mark. Den mand er Toppers ven.

Topper når garagen. En hastig samtale. Så sætter de sig ind fra hver sin side, og væk er de, som et par samvittighedsslagne gravrøvere. Mark kører, og Topper foretager sig mærkelige og unyttige ting med skyggen på sin filthat. I stedet for, at det skjuler hans ansigt, får det ham til at ligne en lapset vovehals. Det er hans håb, at han ser både skummel og afvisende ud, så at folk vender blikket bort uden at genkende ham, mens sandheden er, at havde nogle af hans bekendte set ham i dette øjeblik, ville de være blevet forbavsede uden lige, og deres grundfæstede tro på tingenes evige uforanderlighed komplet tilintetgjort.

Vognen kører ned ad en sidegade i retning af en bydel, hvor pæne folk ikke vil bo. I dette uryddelige, ukorsetterede nabolag ånder Topper friere. Dette sted, som han engang betragtede som en plet på byen, når han overhovedet betragtede det, var blevet helt hjemligt for ham, en del af hans hemmelige tilværelse. Det er den skjulte dør, der fører ud til det frie. De stride huse og halvmørke butikker gør ham ikke mere ilde til mode. Han ser med venlige øjne på dem og slår ikke mere misbilligende blikket ned ved synet af en kvinde, der dier sit barn på det mindst befolkede trappetrin foran et hus. Og når en mulatpige svinger hen ad gaden og standser og taler med den teknisk set hvide knøs ved ridestaldene, knuges Toppers hjerte ikke under vægten af raceproblemets moralske ansvar. »Hvem angår det?« tænker han. »Folk skulle hellere passe deres egne sager.« Hun var i hvert fald en rank kvinde.

Snart ligger byen bagude, og vognen spinder hen ad en ubefærdet vej.

»Hvad sagde De i aften til hende?« spørger Mark.

»Møde i byrådet,« svarer Topper og dukker frem af sin hat.

»I aftes var der brandmøde,« fortsætter Mark. »Hvad bliver det i morgen?«

»Ligningsrådet,« siger Topper bidsk.

Mark fløjter beundrende, og samtalen dør hen.

»De blev dræbt lidt nede ad vejen,« meddeler Mark lidt efter. »Vil De se træet? Det er ovre på den anden side af den gamle bro.«

»Ikke tale om,« siger Topper. »Det vil vist næppe hjælpe på min kørefærdighed at se mine forgængeres afgangssted. Jeg ønsker at skifte gear uden at børste tænder.«

»All right,« svarer Mark og standser vognen. »Tag rattet og vend vognen. Kør lidt ned ad vejen og kom så tilbage. Bliv ved med det, og hvis der kommer nogen, så kør helt ud til siden og stands. Jeg holder udkig.«

Som en hund, der bliver klappet af en fremmed hånd, sitrer det nervøst i gearerne ved hr. Toppers berøring. De børstede måske ikke ligefrem tænder, men fra tid til anden udstødte de protester, som et barn, der vågner med mavekneb. Hr. Topper kørte fornuftigt, men ikke godt. Han adlød alle fornuftens diktater, men der manglede stadig noget. Takket være en eller anden uforståelig fejl fra hans side, var det, som om han kun fik vognen til at vise sig fra alle sine lunefulde sider. Den stoppede uden årsag og startede uden ynde. Den fo’r af sted som en forfulgt, så slentrede den forførerisk af sted. Den lagde alle en temperamentsfuld kvindes varierede stemninger for dagen; det ene øjeblik spandt den blidt, det næste skældte den pirreligt ud, så fo’r den blindt fremad, så holdt den sig tilbage i dydig frygt. Den forlod den lige vej og vendte tilbage igen, og den behandlede sin glødende herre med en skønheds arrogante ligegyldighed. Hr. Topper var fortryllet. Det var Mark ikke. Men efter tre kvarters samvittighedsfulde protester blev vognen overladt Mark.

»Det skal nok komme,« sagde Mark, mens han vendte vognens næse hjemad.

Og det kom, om det nu skyldtes Marks dygtighed eller en håndfuld cigarer. Karakteristisk nok var det først, da hr. Topper stod med kørekortet i hånden, at han følte sig sikker på, at han kunne køre en vogn. Vognen jog de sidste skygger af tvivl på flugt. Han tilhørte landevejens broderskab. Han var blevet prøvet og optaget. Han kunne nu tale på lige fod med ismanden. Han havde noget fælles med praktisk talt hele verden.

Lørdagen efter købet af vognen var der mange overraskelser i vente til fru Cosmo Topper. Den første kom, da hr. Topper kom hjem fra byen og uden varsel meddelte, at han begyndte på to ugers ferie. Fru Topper punkterede med stort held denne glædelige overraskelse ved hørligt at være ked af, at hun vist ikke var i stand til at tage nogle steder hen. Topper ville ikke lade sig slå af marken, så han greb hendes triumf i luften og sagde, at det passede ham egentlig godt. Naturligvis var han ked af, at hun ikke følte sig vel, men det var han jo altid – så stoisk, tænkte hans kone.

Den anden overraskelse kom, da Topper gjorde hende bekendt med, at lige efter frokost skulle han til et møde i forsvarsselskabet. Fru Topper kunne ikke se nogen særlig grund til dette, men afholdt sig fra kommentarer, til måltidet var til ende.

»Hvad er dette her?« sagde hun, da hun rejste sig fra bordet. »Hvad skal alle disse møder til? Først byrådet, så brandrådet …«

»Omvendt,« korrigerede hr. Topper og hægede som en kunstner om sine løgne.

»Ja, det spiller vel ikke megen rolle,« svarede hun. »Hvad er der gået af byen? Alle disse møder!«

»Spurve,« sagde hr. Topper og gik fløjtende sin vej.

Fru Topper så undrende efter sin mand. Sikke dog et kort og intetsigende svar. Det lignede ikke Cosmo, der altid fortalte alting. Spurve. Hvorfor alt dette?

Et par timer efter fik en tredie overraskelse hende til at komme ud af huset med usædvanlig fart. Topper sagde farvel til sin hemmelige tilværelse og lod sit bilhorn lyde. Fra verandaen ved indgangsdøren så hun en rødmende og benovet midaldrende mand se forventningsfuldt på sig fra førersædet i en skinnende bil.

»Nå, hvad synes du om os to nu?« spurgte manden med en stemme, der bibragte fru Topper det indtryk, at hun ville aldrig helt kunne udtrykke sin beundring i ord.

Fru Topper svarede ikke straks. Det havde han heller ikke ventet. Det var netop en del af fornøjelsen – henrykkelse, der langsomt dæmrede, hendes undren og vantro og til sidst hendes påskønnelse. Alt, hvad der hed dyspepsi, ville blive glemt. En ny æra ville begynde for dem.

»Du gjorde mig så forskrækket,« sagde fru Topper. »Hvad i alverden har du for med den skrigende vogn?«

»Har for?« svarede hr. Topper med et tappert forsøg på at bevare smilet. »Har for? Jeg har skam ikke noget for. Jeg kører den. Jeg har kørt den hele vejen herhen fra garagen. Det er vores vogn. Din og min. Vores vogn.«

»Det er muligvis din,« sagde fru Topper, »men ikke vores. Jeg vil ikke blandes ind i det. Hold mig udenfor. Alle i byen kender Kerbyernes vogn. Også jeg kan kende den. Jeg har set den masser af gange. En brugt vogn. Hvor kan du gøre sådan noget?«

Toppers smil ville ikke mere. Hvor meget han end kæmpede, nægtede læberne at lystre. Det var så helt anderledes, end han havde tænkt sig.

»Det ved jeg,« forklarede han og så ned i rattet. »Denne her har vi kun til at øve os på. Vi anskaffer en ny til næste år. Men den er pæn, synes du ikke?«

»Jeg synes ikke, den er spor pæn,« sagde fru Topper. »Jeg synes heller ikke, det er pænt af dig at sidde der og være glad over sådan noget. Du går hen og køber en bil uden at lade mig vide noget om det, vælger den mest simple vogn i byen, kommer hjem på denne tid af dagen og laver spektakel, ødelægger mine nerver og spolerer lammestegen …«

Så fik fru Topper sin sidste overraskelse.

»Fanden i vold med den lammesteg!« råbte han forbitret over al måde over sin kones modtagelse, »jeg kører en tur.«

Et stødende trut i hornet fik fru Toppers smertenskalk til at flyde over.

5. kapitel

Tågernes skød

Det kunne ikke siges om hr. Topper, at han kørte fra sin hustru i dystre tanker. Han var stærkt oplivet ved tanken om, at han sad alene i en bil, der kørte, hvorhen han ønskede, og så stærkt han ønskede. Han alene var nu ansvarlig for vognens liv og velfærd såvel som for sit eget. Denne kendsgerning veg ikke fra hans tanker. Og dog var hr. Toppers sind optaget, i hvert fald så optaget som det lod sig gøre under den forhåndenværende situation. Der var øvet vold mod hans følelser, og en reaktion havde sat ind. Efter en uge i vældige løgne, en uge, der tilsyneladende havde åbnet nye og pragtfulde perspektiver i tilværelsen, følte Topper med eet, at livet var lige så fladt og indtørret som det plejede. Biler var ingen nytte til, ejheller små opmuntringsforsøg, ejheller noget som helst andet.

»Fanden i vold med den lammesteg,« mumlede han og sagtnede overdrevent forsigtigt farten ved synet af en vogn to huskarreer forude.

Da bilen passerede hr. Topper, så han på den anden bilists ansigt, at denne ikke ville tro sine egne øjne. Den anden bilist lænede sig ud og så tilbage. Den anden bilist gik i stå og blev ved at stirre.