Bent Haller

Det romanske hus

Roman

Lindhardt og Ringhof

Det romanske hus

Forsideillustrationer: By Bococo (Own work) [CC BY-SA 3.0 (http://creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0)], via Wikimedia Commons

Copyright © 2001, 2017 Bent Haller og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711723784

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Prolog

Klokkerne ringede over Ribe by, rungende fra domkirken, klingende i hurtigt tempo fra St. Michaels, lidt spinkelt og rustent fra klosterkirken. Alle kaldte de til messe. Ud over hustagene lød klokkerne i den mørke kolde morgen, og ud over det flade landskab bag åen. Folk strømmede til domkirken fra alle retninger, nogle kom kørende i små vogne trukket af smukt pyntede heste, fornemme folk i tykke hvide bjørnepelse, andre kom ridende, storbønder i stramtsiddende benklæder og fløjlskappe med sølvspænde, og våben synligt ophængte i smukt forarbejdet læder. Nogle sad i oksetrukne kærrer, småfolk fra oplandet. De fleste kom gående, mørke skikkelser mod sneen, håndværkere og trælle, krøblinge, gamle og syge, og børn hånd i hånd.

På den anden side af åen, udenfor bymuren, lå St. Jørgensgård. Her samlede de spedalske sig i en lille frysende flok, for sammen at vandre ad en fastlagt rute til kirken, mange med hæslige ansigter, deforme hænder og fødder, og næser som sorte stinkende huller, levende dødninge der slog på træstykker og svingede med skralder for at advare folk. Også de skulle deltage i det hellige offermåltid og modtage Jesu kød og blod, stående uden for kirken, ved det lille sparsomt dekorerede vindue.

Bag St. Jørgensgård, langt ude i mosen, hvortil der ikke førte nogen sti, lå en hytte halvt gravet ned i jorden, og med et tag af græs og grene. Om sommeren var stedet et grønt vildnis med kvækkende frøer og blanke sorte snoge på flugt fra storkene. Men om vinteren, når sneen lagde sig over verden, var stedet en stor sort plet i landskabet, tydelig fra domkirkens tårn, en torn i øjet på enhver kristen sjæl. En sjælden gang kunne man se røgen fra et bål, og mødte man en lavstammet mand iført en karakteristisk sort kappe, gik man langt udenom ham. Det var Ribe bøddel. Han var kommet et sted nordfra, for mange år siden. I begyndelsen gik han mestermanden til hånde. Han tog lig ned fra galge og hjul, og skar ører, næse og fingre af tyveknægtene. Han radbrækkede folk og piskede dem på torvet. Uhyggelig stærk var han. Han kunne flå en ryg i laser med et eneste slag. Alle afskyede ham, ikke fordi han var bøddel, en bøddel var nødvendig, men fordi man ikke vidste noget om ham.

Da den gamle mestermand døde overtog han automatisk bestillingen fordi ingen andre ville have den, men han lærte aldrig sit håndværk, han var en elendig mestermand og kunne, hverken med sværd eller økse, skille hoved fra krop i et hug. Ingen ville halshugges af ham. Forbryderne krævede en anden bøddel.

Ved sin hytte havde bødlen en mærkelig have som i folkemunde hed Den Hedenske Have. Mange mente i fuld alvor at han var en trold. Mystiske ting foregik derude og ved ganske bestemte lejligheder blev der sat et dragehoved op på hyttens tag.

Trods det ufremkommelige vildnis fandt mange alligevel vej ud i mosen, både fine folk med fruer, bønder, købmænd og håndværkere. Også biskoppen tog en dag derud med stort følge.

En masse sten var stillet op, med indhuggede former og tegn som intet forestillede. Bødlen gik derinde i haven og slog på stenene og var ikke nogen gudfrygtig mand. Til sidst måtte han forklare sig i bispens gård, men det kunne han ikke. Han stammede og ingen kunne forstå hans vrøvl.

– Du vover at bande, råbte biskoppen, når bødlen sagde: Odin.

Biskoppens svende prøvede at føre ham ind på den rette vej og frelse hans sjæl. De ville drive djævelen ud med ild og kogende vand. De rev neglene af hans fingre og skar hans øjenlåg af, men djævelen var stædig. Selv grufulde pinsler hjalp ikke, ondt hjalp ikke mod ondt dennegang. En af vidnerne, en forskræmt gammel kone der blev kaldt Tosse-Vigdis, kunne fortælle at hun i den hedenske have havde set en høj mand med kun et øje. I bødlens hytte fandt biskoppens svende en stor flad blotesten med en indhugget slange. På stenen lå kadavret af en hane.

Bødlen stod foran kirkens herrer i den sorte bøddelkappe og med læderklappen der skjulte det afhuggede øre. Biskoppen ville vide hvorfor han huggede form i alle disse sten. Biskoppen ville vide mange ting og gik frem og tilbage foran ilden der buldrede i kaminen. Man måtte tvinge hvert ord ud af bødlen der bandede fælt.

– Odin, stønnede han.

– Manden er jo gal, sagde biskoppen opgivende, vendte ryggen til ham, og varmede sine hænder ved ildstedet.

Kun en ting sagde bødlen som lød ganske fornuftigt, og som alle forstod.

– Jeg er Ribe bøddel, sagde han. – Det er mig som hænger folk.

Klar tale for en gangs skyld, det kunne biskoppen ikke indvende noget imod.

– Gud forbarme dig, din stakkel, sagde biskoppen, og snøftede indad. Han var blevet slemt forkølet.

Dagen før fasten skulle hængningen finde sted. Da klokkerne ringede var det for hængning og død. Efter festspillet og narreoptoget strømmede folk ind i kirken, og efter det hellige sakramente strømmede de ud igen. De stimlede sammen omkring galgebakken udenfor bymuren. Her stod byens øverste, en fin gammel mand der frøs om sine fødder. Ved hans side stod den endnu ældre islandske skjald, Finnur Ottarssøn, med vissent skæg og øjnene fulde af tårer.

– De kommer, råbte et barn.

To af byens svende havde bødlen mellem sig. Det var skuffende at se bødlen tæt på. Han var jo bare en sølle gammel stodder der var blevet tortureret. Folk grinede da han snublede over en sten. Da en af svendene automatisk rakte en hånd frem for at støtte ham, hujede folk.

Bødlen kæmpede ikke engang imod, eller prøvede på at stikke af. Han bevægede læberne som om han talte de ni skridt op til galgen. Så lagde han rebet om sin egen hals, og lidt efter gik folk bort, skuffede og mismodige.

Første bog

Slægtens skygge

Ilden over Tyrsland

Ikke langt fra den lille trækirke der var viet til St. Thøger, en sort silhouet mod den lyse sommerhimmel, lå, i samme niveau som kirken, Viisteds ældste og største gravhøj. Folk i landsbyen, der bestod af nogle små gårde omkring en åben plads, havde altid ment at højen lå for tæt på kirken, men Thorkel Smed ville af indlysende grunde ikke fjerne den. Det kunne han ikke. Det var hans forfædres hvilested.

Thorkel kom, som så mange gange før, i tvivl. Var det tro, eller overtro? Om netop disse ting førte han lange samtaler med præsten, når denne kom fra Vestervig for at holde messe i landsbyens kirke. Når torden og hagl ødelagde afgrøderne kom han i tvivl, eller når kornet stod og rådnede på markerne, og solen aldrig trængte gennem tågen.

Gud prøver sit folk, sagde præsten. Jo mere gud sætter sine børn på prøve, jo mere elsker han dem. Gud kræver kun én ting af dig, og det er at du skal tro.

Oldingen hævdede selvfølgelig at alting var bedre i gamle dage, dengang Odin, stormændenes gud, modtog sit offer i kirken. Dengang kom høsten i hus. Oldingen havde i sin tid modtaget dåbsskjorten, men han havde aldrig slået hånden af Odin.

En oldings vrøvl, tænkte Thorkel.

Ved gravhøjen kom en skygge i bevægelse, men det var umuligt at afgøre om det var et menneske, eller en af de bjørne der somme tider generede bønderne når de havde dyrene på græs oppe ved skoven. Oldingen havde et navn. Karl Smed hed han. Man vidste ikke med bestemthed om han virkelig var levende, i så fald måtte han være omkring hundrede år. Han holdt til oppe ved gravhøjen, så måske var det ham der luskede rundt. Han boede efter sigende i en jordhule et stykke fra højen og bar Thors hammer fuldt synlig.

En oldings galskab, tænkte Thorkel.

Den gamle blotede på en af højens store sten. Græsset var stænket med blod og der var tegnet solmærker overalt.

– Højen må væk, sagde præsten.

Skyggen gik rundt om den lille kirke hvor hanehovedet stirrede mod vest. Skyggen bevægede sig for hurtigt til at det kunne være den gamle mand. Der var folk i Viisted som mente at det endnu engang var gudernes kamp, for den gamle gud levede, kald ham Odin, kald ham Satan. Så snart mørket faldt på gik folk to og to sammen, aldrig alene. De gik til morgenmesse med højt løftede fakler og når solen sank i vest kastede højen sin skygge ned over kirken. Men Thorkel Smed var lige så stædig som han var stærk og mægtig i landsbyen. Så længe han levede skulle slægtens høj ligge hvor den altid havde ligget. Den lå på hans jord hvor han egenhændigt, og for egen regning, havde bygget og besmykket kirken. Højen lå der før Jesus drog ind i Tyrsland og krævede tag over sit hoved. Thorkel turde ganske enkelt ikke røre den.

Den gamle kirke, og Thorkels gård, lå et stykke fra selve landsbyen, derfor tog det lang tid før folk opdagede flammerne. Thorkel blev vækket af en fornemmelse. Han rejste sig for at gå ud og pisse og var den første der så ilden. Han blev lysvågen fordi han havde oplevet dette før, i virkeligheden og i drømmen, i Tømmerby, i Sjørring, masser af gange før, masser af steder. Alt hvad der kunne brænde ville brænde, alt ville blive til aske og røg. Uden at få andet på kroppen end en kort skjorte, sprang han op mod kirken, vildt brølende:

– Ild, ild.

Nede i landsbyen begyndte hundene at gø. Folk tumlede ud af deres huse og løb op mod kirkebakken. Hanen galede før tiden, hvilket var et dårligt tegn. Ingen gjorde sig noget håb om at redde selve kirken, det gjaldt om at få fat i bogen med sølvspænderne, det gamle krigsbytte, lysestagerne, korset med guds søn og skrinet med St. Thøgers fingernegle.

Ingen kunne trænge gennem ilden og komme ind i kirken. Alt var for sent, et brølende ildhav bremsede alle. Mændene fik skægget svedet af og blev kulsorte i ansigterne, røgen bølgede mod den mørkeblå sommerhimmel så det kunne ses i Vestervig. Her vidste man straks hvad der var sket og én efter én, i hele Tyrsland, begyndte klokkerne at ringe.

Guds hus lå i aske. Solen sendte sine første stråler ind i røgen og Odin lo gennem oldingen deroppe på højen.

– Han kommer, han kommer, råbte en stemme.

Alle undtagen Thorkel trak sig tilbage og slog hurtigt korsets tegn for bryst og pande. Thorkel så på sin far og genkendte den mystiske kraft i hans fremtoning. Hvorfor døde han ikke? Hvordan fik han noget at æde, levede han af bær og rødder, eller var han i ledtog med Odin den onde. Da Thorkel så ham komme vrikkende på sine stokke huskede han ham i en anden skikkelse, en mand med en tung hammer i hånden, en hammer han ikke selv kunne løfte så meget som en finger fra ambolten. Faderen talte aldrig til ham, han talte sjældent. I hans ansigt spejlede sig et uforsonligt fjendskab til hele verden. Der gik et gys gennem forsamlingen da oldingen råbte:

– Din gud er en svækling Thorkel.

Kun Thorkel søgte den gamle mands indadvendte blik, to hvide sten i den foldede hud. Skægget var filtret og så tyndt at man kunne se kindbenene og hagespidsen, huden var rød og skjoldet af utøj, Karl Smed, engang sognets største mester, engang næsten to meter høj, engang uovervindelig. Døde han for mange år siden, i den strenge vinter? Lå hans kadaver og rådnede et sted i skoven, eller i mosen? Gik han bort dengang, for at komme tilbage i en gengangers skikkelse?

Jo, jeg husker tydeligt at han gik bort, tænkte Thorkel. Hans hoved var som en knold af sort jord, ryggen var buekrum, armene lange og slappe, knæene stødte mod hinanden, hænderne var deformerede af gigt. Vreden fyldte Thorkel, tvivlen, angsten. Hans frygt for den gamle havde siddet i ham siden barndommen.

– Jeg byggede den første kirke, sagde oldingen – jeg skar et billede af jødernes konge, men kampen fortsætter bagud og fremad, det forstår I ikke, I mænd og kvinder fra Viisted, der vil altid være to guder, uadskillelige, vogt jer for den dag en af dem sejrer, for da skal I opleve ragnarok.

De der stod bagest kunne ikke rigtig høre hvad der blev sagt. Kun Thorkel hørte tydeligt stemmen og slog korsets tegn.

– Du har tabt din manddom, sagde den gamle, – her, tag min.

Folk trak sig længere tilbage da den gamle mand halede en sort sølvhammer frem fra sit fuglebryst. Folk protesterede og bøjede sig for at samle sten op, men Thorkel stod i vejen, han stod altid i vejen.

– Gå, sagde Thorkel – drag ud og vind din sjæl tilbage.

– Taler du til forfædrene, sagde oldingen, – taler du til dit eget blod. Han løftede en stok og pegede på gravhøjen. – De kender alle sprog og alle tider.

Igen lød der en truende mumlen. En eller anden vovede at kaste en sten der ramte den gamle på brystet.

– Der blev du ramt af en sten Thorkel, sagde han.

Iskold og tung stod Thorkel og rystede på hovedet. Røgen generede hans vejrtrækning. Brændt træ var en besk drik.

– Gå, sagde han.

– Den nye gud tilbeder døden, sagde oldingen – den nye gud foragter det levende frie menneske.

Han vendte ryggen til mændene og gik langsomt, utrolig langsomt, over mod højen hvor han forsvandt i en skygge, nogle mente, direkte ind i højen. Alle var forvirrede og havde forvirrede meninger. Dem der havde set og hørt mindst vidste bedst besked. Folk stod tavse omkring de rygende rester af Viisted kirke. De bad en bøn og Thorkel tegnede korset mod de fire verdenshjørner. Nu kunne de blot vente på præsten.

Intet udover fundamentet, de sortsværtede kampesten, stod tilbage af kirken. Brændt for tredie gang indenfor én menneskealder. En fjerde skulle bygges op, for uden kirke var der ingen gud. Thorkel så ud over fjorden. En dejlig sommerdag ville det blive, selv om det forekom ham meningsløst at tænke sådan, fuglene kvidrede, alt virkede fredfyldt. Over de fjerne bakker bag fjorden var himlen et glødende spejlbillede af det som var sket. Nu rejste ilden videre mens to skibe var på vej mod Ålborg. Han tænkte på alle de kirker der var brændt ned, ved et tilfælde, eller et uheld, eller ved niddingeværk? På østkysten, og inde i landet, byggede man i sten. Sten kunne ikke brænde og stenhuse gav ly i ufredstider. Mange håndværkere var strømmet til Viiborg hvor man var i fuld gang med at opføre landets største kirke.

Guds hus må ikke kunne brænde, havde biskop Eskild sagt.

I Tyrsland havde man ikke haft planer om at bygge i sten, det var for dyrt, og man var tilfredse med de gamle trækirker. Thorkel følte en personlig sorg fordi han havde skabt kirken, men samtidigt skammede han sig. Hvad var udskåret træ mod en verdensomspændende idé? Intet, absolut intet, betød hans indsats, og enhver menneskelig stolthed var en menneskelig svaghed.

Hver eneste figur var skåret med omhu i hans værksted, det bedste var ikke godt nok til guds ære. Men håndværk var forgængeligt og tit ildens bytte, det var ideen ikke.

– Herre, se i nåde til mig, mumlede han.

Hans djævlehoveder havde været så livagtige at børnene ikke turde gå forbi dem. To høvdingehoveder med udstående øjne og brede skæg havde været lysets vogtere i øst.

Se her, råbte de mod himlen, Det har Thorkel gjort.

Han gik frem mod det der havde været kirkens østende. Han rodede i den varme aske og fandt mellem gløderne en stump træ, et grotesk kranie, hans faders træk, sodsort, stinkende som brændt kød. Han forstod ikke hvordan alting hang sammen, dette nu og dette dengang. Hans fader havde været smed og høvding. Også hans værk blev offer for ilden. Han byggede til en fremmed gud, men han byggede for at bygge, for værkets skyld, ikke for ideens, for eget navn og ære, ikke for Kristus.

Jeg har magt over jern og træ, tænkte Thorkel, i guds rige på jorden er der brug for dygtige smede.

– Herre, se i nåde til mig, mumlede han.

Træ rådnede hurtigt, ustandselig måtte han udbedre skader, og hvergang gøre figurerne smukkere. Det farvestrålende bånd, der løb som et levende bælte hele vejen rundt om kirken, måtte skiftes ud to gange. Det regnede gennem taget og han lå deroppe og mærkede hvordan husets hjerte slog. Gøre smukkere, hele tiden gøre smukkere, kun gennem skønhed kunne guds ånd være til stede. Kirken var hans liv, hans måde at tænke på, og ilden slukkede noget i ham. Når der kom sprækker i væggene, eller i det store døbekar, satte han kiler ind, filede dem omhyggeligt til og malede dem over igen og igen og igen. Gøre smukkere, give liv, ingen måtte se det mindste tegn på forfald. Kirken var et levende bevis på guds kraft.

En fjern mumlen nåede ind til ham og utydelige figurer samlede sig omkring ham. Et stykke til venstre stod hans gæst, den unge skjald som var kommet med skib fra Island, Finnur Ottarssøn hed han. Han havde et tænksomt udtryk i ansigtet. Han lagde sig på knæ sammen med de andre og bad en bøn.

– Hellige jomfru, for din søns skyld.

Ånden var i huset og i værkstedet, i lugten af birketræ og lim, i jordfarverne, i den sorte tjære, i hans egen krop. Hans lugt var husets lugt, han var ét med sit værk.

Odin eller Kristus? Korherrerne i Vestervig var magtfulde fordi de havde kendskab til ting ingen mennesker før havde haft kendskab til? Odin, slægtens gud i tusind år, ilden, Kristus, de mægtige konger, sværdet? Bestandig i tvivl. Høje tanker kunne ikke rummes i hans hoved.

I Thorkels verden

Tilbage på brandtomten stod udelukkende frænder, forrest mor Katla med sit blik rettet mod ægtemanden. Hun virkede lille og kantet herude i det fri, hun fyldte anderledes ved ildstedet inde i huset. Bag hende stod børnene, undtagen Ælsef, den ældste, som var blevet giftet til en bonde på øen Mors. Der stod Malte som hjalp faderen i smedjen, og Ketil som stod for gårdens drift. Bag ham stod Bødvar som boede i fiskerhytten nede ved stranden. Bødvar kunne ikke komme overens med sin fader, sådan havde det været siden han fik sin første tand. Faderen accepterede at Bødvar tog sig af fiskeriet og holdt gårdens to skibe ved lige. Lidt sær var drengen, og ikke særlig vellidt, men hæderlig og aldrig bange for at hjælpe folk. Stolt var han og svag i troen. Stærk i troen var egentlig kun Aml. Ellers var familien som velstillede familier var flest, de forsømte ikke deres bønner, de kom til tre daglige messer, og hvad der var vigtigst, de forsømte aldrig at hjælpe de fattige og give gaver til klostret.

Bagest i flokken, side om side med gæsten Finnur Ottarssøn, stod Karl. Han var ikke til nogen nytte på gården, bonde blev han aldrig, han strejfede rundt i Tyrslands store skove og var en dygtig jæger. Der manglede aldrig kød på gården.

Rigdom fordærver, sagde folk som levede i skyggen af den mægtige gård med de mange trælle. Det hed sig at trælleriet skulle ophæves, det havde Heinrich af Vestervig sagt, men hvor skulle trællene tage hen, mange af dem var jo født i landet, hvad skulle de leve af?

Om foråret når solen begyndte at varme, og markerne skulle tilsås, kunne man finde Karl på ryggen i græsset, med blikket rettet mod skyerne. Han var nok lidt underlig i hovedet.

Som alle i den slægt, mente en og anden.

Nu stod de og så på faderen, mens de hver især tog bestik af hans reaktion. Men Thorkel vidste ikke rigtig hvad han følte. Et eller andet sted i hans underbevidsthed blandede sorgen sig med en skræmmende glæde. En chance til at begynde forfra? Gøre alting bedre, bygge det største og smukkeste hus i Tyrsland, endnu engang til guds ære. Han holdt hænderne op foran sit ansigt. Hvem andre end jeg, tænkte han, og i tankerne begyndte han at udvælge de rigtige træer, gode egestammer fra hans egen skov. Han kunne fornemme grebet om storøksen og skitserede i tankerne en række nye figurer. Ingen billeder af Thor og Odin, men en mægtig himlens konge med en krone af guld. Pludselig var årsag og sammenhæng forståelig. Han måtte le højt, mens en ængstelig mumlen blandt børnene voksede til direkte spørgsmål, som altid vendt mod mor Katla.

Hvorfor ler han mor?

Thorkel så på dem, hvilket gjorde dem endnu mere usikre. Malte og Ketil sendte hinanden et sigende blik og knyttede næverne. Det var dem der skulle tage affære hvis faderen gik bersærk.

Nu forstår jeg det, tænkte Thorkel, gud lader ilden råde over et hedensk hus.

Han genopbyggede kirken i små klare billeder, indgangsportalen med hovederne af Frej og Balder, hanehovedet med de store ildrøde øjne og firkantede hvide tænder, de underjordiske på reliefferne under de smalle vinduer, med trærødder hængende ud af gabet, gule med græsgrønne skæg og natsorte øjne. Gud sendte ilden fordi en uren ånd havde taget bolig i hans hus.

Først brændte Tømmerby kirke, så Lodbjerg og Sjørring, allesammen kirker med dobbelte altre, med billeder af Thor og Odin, allesammen kirker som var påvirket af Viistedmesteren.

Nu forstår jeg, tænkte Thorkel undrende, den gamle rejste tag over den gamle offersten, og jeg var min faders lærling.

Under taget løb et bredt udskåret bånd med ormen, en rød ring mellem ude og inde, fra en ældgammel fortælling. Thorkel lagde nakken tilbage og lo så det gøs i børnene. Nu frygtede de, endnu engang, for faderens forstand, og Finnur Ottarssøn stod og fulgte med i alting, opmærksom og klog, han glemte aldrig hvad han så og hørte, for det var ham som skulle fortælle historien.

Mor Katla så hvordan mandens lange senede krop krummede sig sammen under latteren. Hun så ham hæve to knyttede næver mod gravhøjen hvor solen fik de tunge sten til at dampe som korygge tidligt om morgenen.

– Dig, råbte han.

Hans råb gav genlyd i skoven. Han kom pludselig til at tænke på dengang håndværkere fra hele landet var kommet til Viisted for at gå i lære hos hedningen. Præsten havde været forvirret, biskoppen bekymret, ridderen på Ørum, betænkelig. Ridderen slog korsets tegn da han så kirken for første gang. Dengang kunne Thorkel ikke, eller ville ikke, forstå de indvendinger der var. Han voksede op med disse farvestrålende billeder, disse fortællinger, levende, nødvendige som de var, det var billedets egen kraft som gav rummet indhold og sjæl. Præsten protesterede, biskoppen kom fra Vestervig med et stort følge af bevæbnede mænd. Hvad gør Thor og Odin i guds kirke? Karl Smed fik biskoppen overbevist om at det netop var Thor og Odin, de overvundne guder, som var bedst egnede til at holde ondt borte, desuden turde folk ikke slippe de gamle guder endnu. Karl Smed havde magt bag ordene. Ondt fordriver ondt, sagde han og ramte biskoppen med et iskoldt blik. For hver af biskoppens sværdmænd havde Karl Smed to bueskytter. Det blev som han ønskede, og han skænkede St. Thøgers kirke i Vestervig et bæger af guld.

Thorkel var kun en dreng, men huskede tydeligt at biskoppen var bange, at præsten var bange, at alle i landsbyen var bange. Der fandtes kun frygt omkring høvdingen i Viisted. Han spærrede den hellige gud inde i sine hedenske billeder … derfor brændte kirken, og derfor lo Thorkel. Han så på hver enkelt og vidste at han altid måtte kæmpe voldsomt imod for ikke at blive i tyrannens skygge. Han så på hustruen, denne lille, tunge, og brede kvinde som var så klog på mange ting. Seksten børn havde hun født ham, mange levede endnu. Det var hende der gav gården liv.

Der stod pigebørnene, Ranveig og Sigrid. Sigrid, hulkindet og altid syg. Ragnhild stod et par meter til venstre for dem. Hun var flyttet ned til fjorden hvor hun boede sammen med sin ægtemand Toke Asbjørnssøn. Han ejede tre gode skibe som gik på langfart. En stor hvalfanger var Toke. Ægteskabet med Ragnhild forblev en gåde for ham. Da Ragnhild så kirken brænde kom hun løbende. Hun kom løbende hjem hver dag. Hendes mand var gået sammen med de andre, djævelen skulle ikke nyde den triumf at se folk bære sorg.

Støttet til mor Katla stod Aml med røde øjne og kinderne skorpet af indtørrede tårer. Hende ramte det hårdest. Thorkel kunne se hendes smerte vokse og vokse. Aml som var et frelst barn, som lignede en engel. Han følte hvad hun følte i dette øjeblik, selv om hendes sjæl var langt fra hans.

Mit elskede barn, tænkte han.

Han så hende dække alteret med markens blomster og knæle med et lykkeligt udtryk i øjnene. Der duftede altid af frisk halm i kirken. Han så hvordan hun gav sig helt hen når hun tilbad den hellige moder og hendes søn, drengen som ofrede sig for nordboernes skyld, som blev pisket og forhånet på sit kors, og som fik en krone af skarpe torne. En smuk fremstilling af vor herre Jesus Kristus, havde biskoppen sagt om denne figur.

Thorkel rystede på hovedet og lovede sig selv at skænke klostret endnu en gave.

Biskoppen velsignede og helliggjorde Thorkels figur. Sognebørnene kom for at tilbede den. Aml knælede foran den hver dag. Nu lod hun blikket glide rundt i ruindyngen. Ikke engang relikvieskrinet, med St. Thøgers negle, var blevet reddet. Hun havde fået en plet af sod og aske i sit hjerte. Ingalille stod og trippede som om hun frøs om fødderne. Læberne vrængede et forstyrret smil frem, men det var hverken hån eller ond glæde, ikke engang tankeløshed, det var ingenting. Hun trak engang imellem op i skørtet og bøjede sig forover idet hun nejede, som stod hun overfor en fornem person.

Thorkel mærkede noget varmt bevæge sig i mellemgulvet, som en vinge, når han betragtede Ingalille. Hvad skulle der blive af hende engang. Ville Ketil behandle hende godt, ville Malte, som skulle arbejde i smedjen. Malte var flittig og fornuftig, men alligevel, Thorkel kunne ikke lade være med at spekulere på hvordan det ville gå Ingalille i fremtiden.

Hun havde været en kvik lille en som barn, altid i godt humør, dansende, syngende. Da hun var omkring et år gammel kravlede hun på alle fire ud i smedjen. Han tog hende op på skødet og fortalte hende en historie, selv om hun ikke kunne forstå den, det var ellers noget han aldrig gjorde. Han skammede sig næsten da han sad med barnet på sine knæ. Det gjorde ham en lille smule svag.

Så kom den skæbnesvangre dag da Karl Smeds kirke brændte. Thorkel kunne stadig huske hvordan den så ud, med bemalede søjler, med den brede dør hvor ti orme snoede sig ind og ud mellem hinanden. Et dødeskib, sagde biskoppen der nægtede at indvi alteret før den store kulsorte Thorshammer var pillet ned. Og denne gang havde han dobbelt så mange mænd bag sine ord.

Siden den brand havde oldingen været en fjende af den kristne gud, og ifølge folkesnakken var han gået ind i sine forfædres gravhøj for der at udruge det sorte æg, hævnens æg.

Vestervigbispen kom for at se ruindyngen. Det var dengang Thorkel fik overdraget bygningen af en helt ny kirke. Biskoppen var på rejse rundt i Tyrsland for at tilse kirkerne og velsigne de nye billeder. I hans følge var en ung slank munk som kom sydfra et sted, så smuk var han at kvinderne blev pyntesyge og sov uroligt om natten. Han vidste hvordan man byggede i sten. Ifølge en hellig lov, udstedt af paven i Rom, var der nu ganske bestemte regler for hvordan guds hus skulle udformes. De skibsformede kirker i Norden skulle rives ned og fremtidens kirker skulle bygges i sten.

Det var denne unge munk der forbrød sig mod Ingalille. Tolv år var hun dengang, kun lige mandbar. Hun var så fascineret af den mørklødede mand med den gnistrende sorte hårpragt, at hun bogstaveligt talt åd ham med øjnene. Det kunne han ikke modstå, han blev draget ind i pigens betingelsesløse kærlighed og bagefter måtte han i hast sendes ud af landet.

Thorkel havde raset og var sejlet til Vestervig med bevæbnede mænd. Klostret blev barrikaderet og fra Ørum borg kom ridderens svende med tohåndssværd og morgenstjerne. Kun med nød og næppe undgik man blodsudgydelse og i årtier efter kunne man i klosterporten se et stort hak der hvor Thorkel havde plantet sin økse. Hans vrede førte til en langvarig krise mellem ham og kirken, men kirkens magt var større end høvdingens. Da præsten truede med at lyse Thorkel i band, faldt han til føje.

Ingalille blev sær. Folk i sognet undgik hende, hvis det kunne gøres lidt diskret. Hun sagde pinlige ting til folk. Engang spurgte hun præsten: Vil du kneppe mig din horebuk. Det meste var noget sindsforvirret vrøvl. Hun sagde ligeud hvad hun mente om folk og hun mente aldrig noget godt. Hun fødte en sund og rask dreng som var ved at tage livet af hende. Den fødsel var det værste Thorkel havde oplevet, og han havde oplevet mange. Hun forbandede alting og kaldte gud en rådden pik. Barselskonerne havde besvær med at holde hende. Hun ville ikke se barnet, ikke røre ved det. Hun brølede som et kreatur og kastede moderkagen efter en af konerne. De første dage var de nødt til at holde barnet skjult for hende. Hun faldt ikke rigtigt til ro før barnet var omkring et halvt år gammelt, og da havde hendes forstand taget skade. Nu så hun på barnet med den allerstørste ligegyldighed, og lod andre tage sig af det.

Thorkel løftede blikket for at se om knægten var til stede. Det var han, som altid sammen med Knut, Ælsefs dreng. Knut var to år ældre end Benedikt, men ikke nær så stor en vildbasse. Begge blev opfostret på gården. Ælsef kunne ikke tage Knut med til Mors, hun skulle begynde forfra, og hendes medgift havde været stor. Knut viste allerede tegn på engang at blive en dygtig smed. Han havde skåret en lille figur til kvindebænken. Han havde også smedet et beslag til døren.

Benedikt stod med hånden på Knuts skulder, uadskillelige var de, de to fosterbrødre, men vidt forskellige, i ydre som i indre. Hvor Knut var dygtig og flittig var Benedikt det modsatte, han kunne til nød passe kvæget sammen med trællen, andet duede han ikke til, eller rettere, andet ville han ikke. I smedjen var han alt for ukoncentreret, ikke engang bælgen kunne han passe uden at falde i staver. Så stod han med sin ulykkelige moders sindsforvirrede smil på læberne.

Børn fra rige gårde har for megen frihed, mente folk, det kommer der ikke noget godt ud af.

Benedikt kunne være genstridig og sætte sig op mod sin fosterfader. Han tog sine klø uden at kny, tit med et lille barskt smil. Det var Ingalille der havde bestemt at han skulle hedde Benedikt. Ingen i sognet hed sådan, men præsten sagde at Benedikt var et godt kristent navn.

Benedictus, fnisede Ingalille, mere siger jeg ikke.

Det var sjældent hun kom i kontakt med sin søn, måske var hun i virkeligheden ikke rigtig klar over hvem han var. Hvis nogen spurgte hende, om hun havde set Benedikt, svarede hun altid: Benedictus lever i øksens skygge.

Kun engang imellem kunne hun sidde på langbænken og stirre stift på drengen, indtil hun pludselig rejste sig og grædende løb sin vej.

Benedikt havde sort hår og blå øjne. Knut var rødhåret som de fleste i slægten, og et hoved højere end Benedikt. De to drenge var de første der forlod brandtomten, og på det tidspunkt stod solen allerede over bakkerne bag fjordens vande.

– Det var mig der kastede stenen, sagde Benedikt.

– Du ramte ikke, sagde Knut.

– Jeg ramte, sagde Benedikt – jeg er ikke bange for ham. Lad os finde hans hule.

– Der er ingen hule, sagde Knut ærgerligt.

– Så lad os finde hans spor.

– Der er ingen spor.

– Er han en genganger da? spurgte Benedikt.

– Ja.

– Og hvad så. Lad os jage ham ud af skoven.

– En genganger kan kun dræbes i sin grav, sagde Knut – en genganger er i ledtog med djævelen.

– Jeg er ikke bange, sagde Benedikt, – jeg går ind i gravhøjen og dræber ham.

– Hvornår?

– Engang, sagde Benedikt.

Da de var kommet på afstand af højen løb de ned over engen. De tumlede omkring og skræmte nogle kreaturer. Trællen der vogtede dyrene råbte efter dem. De løb rundt om en mand der sad på en høj stol midt i en mark. Det var gamle Thorgils. Han var lam i begge ben.

Ingalille gik rundt og skrabede i asken med sine nøgne fødder. Vestenvinden førte asken rundt mellem hendes ben. Glødende træstykker lå overalt, intet genkendeligt, kun dørens jernbeslag. Ude på fjorden var skibene væk.

Thorkel vendte sig mod sin hustru, tog hendes hånd, og klappede den flere gange. Hendes hånd forsvandt i hans store næve. Det var sjældent han tog hendes hånd. De forlod kirkebakken. Thorkel bildte sig ind at han følte sig lettere nu, at sorgen var forbi. Han fik endnu en chance, han skulle skabe den smukkeste kirke i Tyrsland, men uden disse gamle dæmoner som lurede på hver bjælke, uden disse orme med deres ondskabsfuldt stikkende kugleøjne.

Gud lader sig ikke skræmme af verdens ondskab, tænkte han, gud er stærkere end døden, gud behøver ikke Thor og Odin, guds levende ansigt er styrke nok.

Han ville dæmpe farverne, kun det blå skulle dominere, himlens farve, farven over alteret, hvælvet over paradiset, og sort, nattens farve, sort i vente. Han vidste hvordan alting skulle være og derfor gik han ikke bersærk. Med et lille mystisk smil i det hvidstribede skæg, klappede han åndsfraværende sin hustrus hånd. Langvejs fra ville de komme sejlende og ridende, for at se den nye kirke. Allerede til næste forår kunne biskoppen indvi det genskabte alter. Måske ville også kongen komme forbi. Thorkels navn skulle leve, Malte og Ketil ville få sønner, Knut ville blive svend, og sammen skulle de bygge, for én slægt og én gud.

Katla trykkede forvirret hans hånd da hun så tårerne i hans øjne. Skjalden Finnur Ottarssøn stod alene tilbage da de andre gik tilbage mod gården. Han fingerede ved sit unge skæg. Han bevægede den ene hånd, og strittede med tommelfingeren, som om han slog på usynlige strenge.

Om en skifting

At høre til på smedens store gård havde visse fordele for trællene. Nok var Thorkel en hård mand, men for det meste blandede han sig ikke i hvad der foregik uden for smedjen, han var mere smed end bonde. Ketil var bonden og han var slet ikke som sin far. Der var ikke så mange trælle som tidligere, for al handel med krigsfanger var ophørt. Det kunne mærkes på mange af landsbyens gårde.

Trællene havde det tåleligt på Thorkels gård, her fik de lov til at spise sig mætte, ihvertfald i de år hvor høsten havde været god, og de fik kun sild fire gange om ugen. Visse rettigheder havde de også, fordi de tjente et kristent hus. Det var forbudt at slå dem uden grund. Deres sag skulle høres i landsbyrådet, hvis det var alvorlige ting, og hvis de var vandøst. En træl der var vandøst skulle betragtes som daner. Mange var imidlertid imod den ordning. Hvad skulle folk stille op med trælle der fik for megen frihed, det ville give utilfredsheden næring. Det var især et problem for de folk der ikke havde behandlet deres trælle ordenligt. De kunne risikere at få deres navn nævnt i præsten tale. Thorkel smed, som altid, hvis det var muligt, sørgede for at have et godt forhold til præsten, havde været en af de første til at give trællene større frihed, ihvertfald udadtil. De mærkede selvfølgelig ikke den store forandring, løn for deres arbejde fik de ikke, de måtte stadig knokle fra morgen til aften, men maden blev bedre, og der var ikke længere noget der hed pisk på gårdspladsen. Man skulle sige bonden direkte imod før man blev straffet.

Når Benedikt og Knut ikke øvede sig med sværd og bue, hvad megen tid gik med, havde de forskellige småpligter. De skulle hjælpe til med at passe de mange dyr som om sommeren gik ude døgnet rundt. De var sammen med en træl ved navn Tir. Det var bedst at være tre når mørket faldt på, for alle hyrder frygtede disse sommernætter. Selv om der ikke blev rigtig mørkt, som om vinteren, var det frygtens timer, især hvis man var alene. Huldren var ude, de grumme vætter puslede i deres sten, lygtemanden gik sin runde over engen. Hyrden lukkede ikke sine øjne før solen stod op over fjorden. Hver morgen kunne man se hyrderne ligge og sove i græsset. Også de vilde dyr, især bjørnen, skulle han frygte, og røvere der kom ind i fjorden med hurtige skibe. Også djævelen kunne være på tåspidserne. Om natten kunne man høre hyrderne råbe til hinanden, for at bryde den onde ensomhed. Når de fik svar fra strandengen, eller oppe fra skovkanten, trøstede det en smule, man havde lidt at stå imod med når lappedykkerens uhyggelige skrig steg op fra søen.

Det var vigtigt at kvæget, hvoraf mange havde fået en eller to kalve, blev beskyttet mod onde øjne. Man havde mange eksempler på at kvæg, som havde været alene om natten, havde mistet evnen til at give mælk. Hvis hyrden blev ræd og løb hjem for at skjule sig i halmen, gik det galt. Derfor måtte bondens sønner tage guds ord med sig ud i marken. Alle vidste med hvilken skræk hyrderne vogtede kvæget, og mangen en nat, når bonden stod op for at pisse, tænkte han på dengang han selv var barn. Man bad præsten om hjælp, han vidste hvordan man kunne modstå den ondes indflydelse, udrydde den helt kunne han derimod ikke. Selv om man altid havde kendt metoder til at holde onde ånder på afstand, måtte man alligevel ty til præsten som flere gange havde bevist hvor stærk kristen hokus pokus var. Han havde helt alene, til fods, vandret tværs gennem den gamle offermose med korset hængende på sit bryst, midt om natten, i vindomsust efterår, med uglernes og ulvenes skrig i ørerne, mens huldren luskede rundt og var mandtørstig.

Ingen fandt angst i hans øjne, ikke en eneste rune havde han ristet undervejs, kun korset måtte han løfte da ellefolket omringede ham. Han måtte sige frelserens navn højt, før de forsvandt, fortabte og kraftesløse, ned i jordens huller. I lang tid derefter hørte man fra offermosen en sørgmodig klage. Ingen turde gå derud. Man havde fået bevis på hvor stærk kristen tro var. Folk fyldte kirken og modtog velvilligt den hvide skjorte.

Præsten havde også, da mor Katlas urter ikke virkede mod en syg mands ondartede vildskab, helbredt manden ved at lade ham sætte sin finger på et tilfældigt sted i en meget kostbar bog som var skrevet af gud selv, og som blev opbevaret i Vestervig kloster. Præsten bar den indsvøbt i blødt kalveskind. Han tolkede den tekst manden havde udpeget, han sagde: Du skal bede og arbejde i seks dage og du skal hvile dig på den syvende, og manden faldt til ro. Sådan voksede fader Heinrichs ry i Tyrsland. Biskoppen i Vestervig havde stor tiltro til ham, den biskop som nu var en syg og nedbrudt mand.

Tir, Benedikt og Knut, havde, så snart lyset stod blåt over græsset, gennet dyrene sammen i en ring. Det var altid besværligt, de måtte slå dyrene med deres kæppe og råbe højt fordi dyrene stadig kunne snuse sig frem til saftige græstotter. Der var megen uro og spektakel.

– Få dem på plads Tir, kommanderede Knut.

Tir måtte gøre det meste af arbejdet. Han var lille, men firskåren og meget stærk, med tætsiddende øjne, ravnsort hår og en stor kroget næse. Hans mor døde dengang han blev født. Hun var engang, som så mange andre, kommet til landet som krigsbytte. Tir åbnede kun munden for at spise, men han var lydig. Han fór rundt og slog kreaturerne over haserne. Benedikt kikkede mod vest. Solens sidste stråler ramte gravhøjen og det så ud som om skyggen ledte efter noget. Nu blev det snart mørkt. De havde fået besked på at drive kreaturerne ned på strandengen hvor mange hyrder havde mødt lygtemanden. Han havde en lille lygte med et svagt blåt lys. Hvis han kunne få folk til at se ind i lyset, kunne han lokke dem ud i mosen.

Jeg er ikke bange, tænkte Benedikt.

Der fandtes ingen trygge steder, måske bortset fra den flade stenede mark lige nedenfor gården, her kunne man se skæret fra mor Katlas ild. Oppe ved skoven, hvor mange af landsbyens mindre gårde havde fælles græsning, skulle man passe på ulvene, især når der var kalve. Den mindste bevægelse i skovens skygge fik hyrden til at gøre anskrig.

Knut skottede til Benedikt og støttede sig til sin stav. En gysen løb ned over hans ryg. Han følte sig mindre og mindre, mere og mere udsat, som altid når det blev mørkt. Hvis han havde drillet Benedikt om dagen hævnede denne sig om natten. Selv om Knut var den største, den ældste, tilmed den stærkeste, havde Benedikt en sær magt over tingene i disse lange nætter. Selv om han også var bange kunne han godt finde på at lade som om han ikke var det, og f.eks. foreslå at de skulle lade ilden gå ud.

Knut tog kniven der hang i en lædersnor om hans hals, og lod tommelfingeren glide hen over de runer der var ristet ind i benskaftet, gode runer mod ondt. At gnide på runerne var det første man skulle gøre når mørket faldt på og dyrene lå i en ring. Selv om præsten havde fortalt dem hvordan de skulle holde onde ånder ude af ringen, var det bedst at være på den sikre side. Thorkel havde smedet disse knive og ristet runerne.

Benedikt tog det store trækors op af uldposen, derefter harefoden, en glat sten der havde form og farve som et øje, en pilespids fra gravhøjen, og en bjørnetand sat på snor mellem to runde ravkugler.

Tir havde fået dyrene på plads. Benedikt tog korset, svingede det rundt i luften og gik rundt om dyrene der lå og tyggede mens de gloede ligegyldigt på ham.

– Jesus Kristus, sagde han højt – hellige guds moder. Han svingede korset fra side til side og mumlede derefter navnene på sine døde slægtninge, alle dem han kunne huske, men ikke Karl Smed, oldingen, gengangeren, spyt over skulderen. Benedikt frøs et kort øjeblik og mumlede igen Jesu navn. Knut tog bjørnetanden og gik også rundt om dyrene, for at lukke ringen. Tir stablede nogle flade sten sammen til et lille alter. Herpå lagde han pilespidsen sammen med stenøjet og harefoden. Så gik han hen til bålet og lagde mere kvas på.

– Ringen er lukket, sagde Knut højtideligt.

– Ringen er lukket, råbte Benedikt.

– Nu har vi intet at frygte, sagde Knut.

– Er du bange. Benedikt søgte hans blik.

– Ringen er lukket, gentog Knud.

– Tror du han kommer.

– Det ved man aldrig.

– Hvis han kommer peger jeg ham ud, sagde Benedikt.

– Det vover du ikke.

– I nat vover jeg det, sagde Benedikt – i nat er jeg uden frygt.

De satte sig ryg mod ryg, tæt ved ilden. Udenom lå dyrene som store runde sten. Drengene måtte spare på veddet, hente nyt kunne de ikke. Kun solen kunne bryde ringen nu. Knivene kom frem, læderremmen blev snoet rundt om håndleddet, de tog hver et stykke træ og begyndte at snitte. Sådan skulle tiden gå. Tir havde selvfølgelig ingen kniv, ingen træl måtte bære kniv. Han havde lagt sig til at sove.

– En bjørn der rejser sig på bagbenene, sagde Knut.

– En engels ansigt, sagde Benedikt. Han sad altid længe med lukkede øjne, før han begyndte at skære, i modsætning til Knut der straks gik i gang. Benedikt holdt lange pauser, eller glemte det han sad med, så pressede han igen træklodsen fast mellem sine knæ og arbejdede med spidsen af kniven.

Sådan kunne de sidde i timevis. Benedikt følte på sit eget ansigt med fingerspidserne. Han målte næsens bredde, mærkede sig ørets form, afstanden mellem øjnene. Altid ledte han efter en form i sit eget ansigt. Knut var stolt over at han kunne skære en figur i løbet af en eneste nat, et af skovens største og farligste byttedyr. Karl havde engang dræbt en bjørn, og det blev betragtet som en bedrift, der var ikke mange bjørne tilbage i Tyrsland fordi store skovområder var blevet fældet og afbrændt.

Folk fandt frem til stedet hvor det imponerende dyr lå med tolv pile strittende ud fra kroppen, en pil for hver af de tolv apostle, og med kraniet knust af en sten. Det var svært at dræbe en bjørn alene, men Karl gjorde det.

Benedikt nåede aldrig ret langt med sin figur. Det gælder ikke om at blive færdig, sagde han altid. Mens han sad og skar i træklodsen så han pludselig blod på sin finger. Han slikkede blodet af, men han havde ikke skåret sig. Han så at der også var blod på kniven, gned det af og holdt kniven helt op til sine øjne, men igen piblede der en lille dråbe blod frem fra knivsbladet. Det var uhyggeligt.

Hvor kommer det blod fra, tænkte han forskrækket, taler kniven monstro om udåd?

– Kan du huske skiftingen. Benedikt drejede pludselig hovedet og så Knut ind i øjnene.

– Han er død, sagde Knut.

– Kællingen slog ham ihjel, sagde Benedikt, – kan du huske dengang vi fik lov til at røre ved ham.

– Det var dig.

– Du turde ikke.

– Man skal aldrig røre ved en skifting, sagde Knut.

– Mig gjorde det ingenting, sagde Benedikt.

– Det ved du ikke endnu, sagde Knut.

– Kun den der er bange kan det gå ilde, sagde Benedikt.

Skiftingen havde boet hos en gammel kælling i udkanten af skoven, på den anden side af vandmøllen. Det var selvfølgelig ikke hendes eget barn, hun skulle bare passe det. Hun levede af bær og rødder, samt lidt kød og fisk som Thorkel sendte hende. Det forbyttede troldebarn, som alle ville drille og kaste sten efter, fik af en eller anden grund lov til at leve. Onde tunge påstod med bestemthed at Sigrid havde født et barn, et sund og normalt barn selvfølgelig. Man sagde om hende, før hun fik sin straf, at hun var mandfolkegal. I blå nætter havde hun ingen ro på sig. Hun gik ned til fjorden og satte sig på en sten. Der sad hun med hånden under kinden og stirrede ud over vandet. Ligegyldigt hvilken mand der kom fordi, ung eller gammel, smuk eller vanskabt, så kunne han få hende. Bagefter sad hun igen på stenen, stirrede frem for sig, eller ud over vandet, bestandig horesyg.

– Alle fik lov, sagde Knut, og mærkede hvor ophidset han blev.

– Det er løgn, sagde Benedikt, bare for at sige imod.

Man havde nok set Sigrid sidde på stenene, men man havde aldrig set hende sammen med en mand, aldrig, derfor måtte snakken gå. En eneste aften, da man havde holdt øje med hende i flere uger, havde man dog held til at se hende sammen med en eller anden, en lille spinkel skikkelse der ligeså godt kunne være en kvinde som en mand. De forsvandt mod nord langs fjorden, bag de krogede træer der flere steder ragede ud over vandet. Man så hende ikke gå med barnet, det blev omhyggeligt skjult. Hun måtte ligge i sengen mens livet langsomt blev pint ud af hende.

Guds tunge hånd, sagde Jarl Røde til alle der gad lytte, og hvem gjorde ikke det, troldkyndig som han var, den gamle sladderkarl. Han kunne fortælle … og fortælle ville han.

– Horegilde, sagde Knut og prikkede til Benedikt for at se om han hørte efter – ved et horegilde kommer troldene fra mosen, de kan lugte en horesyg kvinde over store afstande, én efter én tog de hende, derfor måtte hun holdes skjult. Overalt på hendes krop var der røde sugemærker, og ar efter bid.

Da hun fødte barnet fik alle at vide at det var et ualmindeligt smukt drengebarn, så smukt som Jesusbarnet julenat, men en tjenestepige havde set en krumbøjet skikkelse liste ud af gården, bærende på en kurv.

Men det passer ikke, sagde Jarl Røde, hun fødte en trold, jeg ved det, jeg så lyset fra mosen til gården, og tilbage igen. De kom for at hilse den nyfødte.

– Men en skifting har altid kuglerundt hoved, afbrød Benedikt, – det er blå i huden og har seks fingre på højre hånd.

– Det er Jarl Røde der fortæller, sagde Knut sammenbidt – ikke mig.

– Den djævel.

– Han skal tage sig i agt.

– Jeg har set skiftingen, sagde Benedikt. – Det lignede et ganske almindeligt barn.

– Den slags er de værste, siger Jarl Røde, udvendig ligner de alle andre, indvendig er de som rådne æbler.

– Nogen siger det var Thorkels unge, ikke Sigrids.

– Hvem siger det? Knut fór op og pegede på Benedikt med sin kniv. Tir løftede hovedet og så hen på dem. Dyrene flyttede lidt på benene og gumlede videre.

– Jarl Røde, sagde Benedikt roligt – det er ham der fortæller.

– Den djævel, sagde Knut, stampede med den ene fod, og løftede kniven så den blinkede i lyset fra bålet.

Blåt lys over engen

Ikke to historier var ens. Hvis en historie blev fortalt to gange lige efter hinanden, blev den til to forskellige. Sandheden havde mange skjulte ansigter, sandheden forandrede sig hele tiden, fordi forhold og tid forandrede sig. At en historie ændrede sig fuldstændig betød ikke at den blev løgnagtig, snarere tværtimod, hævdede Finnur Ottarssøn, skjalden. Jo mere løgn man sang ind i et kvad, jo nærmere kom man sandheden. Ingen sandhed blev nogensinde serveret på et sølvfad, man måtte lede efter den, ikke mindst i sig selv. Hvis historien sagde at sandheden var sort skulle man lede i hvidt, og finde at den var grå. I det hele taget var der ikke noget der hed sandhed og løgn ubetinget. Sandheden var et bundfald. Det krævede mod, eller dumdristighed, at rode op i bundfaldet. Man slog sig hellere til tåls med en ny fortolkning, nye fagre ord, nye påhit, nye gale overdrivelser. Præsten sagde at sandheden var det der kom når man mindst ventede det. Sandheden var mere farlig end løgnen, sandheden kunne gøre voldsomt fortræd. Han sagde, og hans ord stod til troende, at man knap kunne forstå det halve af det halve, og absolut intet af det hele, at det var umuligt for en rig kamel at komme gennem øjet i en nål, ligesom det var umuligt for en storbonde som Thorkel Karlssøn at komme ind i det himmelske paradis.

– Sådan sagde præsten, påstod Jarl Røde, mumlede Benedikt.

– Det er ikke let at forstå hvad han siger, sagde Knut.

– Hvem, Jarl Røde, eller præsten.

– Finnur Ottarssøn, sagde Knut.

– Den med kamelen er svær, sagde Benedikt – hvad er en kamel?

– En slags hest, sagde Knut.

– Men det betyder at Thorkel kommer direkte i Hel, sagde Benedikt.

– Var din mund, sagde Knut.

– Det er Jarl Røde der taler, sagde Benedikt.

Knut så overrasket på Benedikt. Han var ikke til at kende i dette mørke. Tir, den dovne hund, havde samlet for lidt kvas til bålet. Noget ukendt havde sneget sig ind i ringen før den blev lukket. Knut gned kraftigt på runerne og kikkede i retning af gravhøjen, der lignede en sort betændt byld.

– Vil Thorkel fjerne højen når den nye kirke skal bygges?

– Det tør han ikke. Benedikts stemme var fuld af hån.

– Præsten siger han bliver nødt til det.

– Præsten tør heller ikke. Der var en underlig tilfredshed i Benedikts stemme. – Ingen tør røre den høj.

– De siger oldingen døde for længe siden, men ingen har fundet hans lig.

– Han gik ind i højen.

– Og vi har set ham.

– Jeg går ind og dræber ham, sagde Benedikt. – Engang.

– Du skulle ikke sige sådan noget. Knut satte sig lidt tættere til bålet. – Ord bliver hørt.

– Ord skal høres.

– Til evige tider vil højen ligge der, det siger Jarl Røde.

– Drømme betyder noget, sagde Benedikt. – Min drøm var inde i højen. Mørkt var der. Fælt.

Han kom til at fryse. Noget tungt og iskoldt pressede hans skuldre nedad. Han så igen på sin kniv, men der var ikke længere blod på den. Også Knut mærkede den pludselige kulde og prøvede at koncentrere sig om lyden af bølgerne nede på stranden.

Tir snorkede. Benedikt havde sagt noget i mørket som man ikke ville sige i lyset.

– Jeg tager øksen og hugger ham ned, sagde Benedikt.

– Hold op med det snak, sagde Knut strengt.

Han rodede op i gløderne og lagde et par pinde på. Det var for mørkt til at skære i træ, han var for træt. De satte sig ryg mod ryg. Kniven holdt de knuet i hånden og det gav et sæt i dem, da der lød et råb oppe fra skoven.

– Det er Ulv, sagde Benedikt. – Det er Ulv som er bange.

– Lad os give lyd, sagde Knut.

– Ikke endnu, sagde Benedikt og lagde sin hånd på Knuts arm.

– Vi skal give lyd, sagde Knut.

– Kan du huske dengang han kastede sten efter skiftingen?

– Jeg giver lyd, sagde Knut.

Ulv råbte igen, denne gang ængsteligt, og meget højt.

– Vent lidt, sagde Benedikt.

– Knut. Råbet var som en tom form i mørket. Det lød slet ikke som om det var Ulv der råbte.

– Hvem er ovre ved åen? hviskede Knut. Det var ubehageligt at høre sit navn forsvinde i dette mørke.

– Uffe tror jeg.

– Uffe, råbte Knut.

Dyrene rørte uroligt på sig. Tir løftede ikke engang hovedet. Han var vant til råbene. Han forstod ikke hvad der skete og ville bare sove.

– Nu råber han ikke mere. Knut puffede til Benedikt.

– Han er bange for sin egen stemme, sagde Benedikt.

– Ulv, råbte Knut.

– Han svarer ikke. Benedikt jog sin kniv ned i jorden. – Han vil skræmme os.

– Måske er der sket ham noget.

– Han vil hævne sig, sagde Benedikt.

De rejste sig mens hvide tåger skildte sig ud fra mørket. En svag grå stribe var synlig mod skoven i vest. I øst kom der noget som lignede flokke af kulsorte dyr, der var ingen måne, det var timen lige før midnat, om lidt ville præsten slå på klokken.

– Knut, lød råbet.

– Det er ikke Ulvs stemme. Knut greb Benedikt i armen.

– Det er heller ikke Uffes, sagde Benedikt.

Stive og kolde stod de og stirrede ind i mørket indtil et lys pludselig flammede op et stykke forude.

– Han kommer, sagde Benedikt.

– Husk, vi må ikke se ind i lyset, hviskede Knut. Han gned på knivens runer og prøvede at fremsige det gamle vers mod lygtemænd, men han kunne pludselig ikke huske det, han kunne heller ikke huske den bøn præsten havde lært dem, og lygtemanden kom nærmere. En blå flamme dansede og hoppede hen over engen, fra side til side, lige over græssets sorte spindelvæv. De så den lille firkantede skikkelse standse udenfor den magiske ring. Lygtemanden prøvede at tage endnu et skridt, men blev standset.

Da lo Benedikt, ikke højt, men stille, så kun Knut kunne høre det.

– Ringen har standset ham, hviskede Benedikt. – Han kan ikke nå os.

Lygtemanden var meget tæt på, ingen havde før set ham så tæt på, han stirrede ind mod dem med røde øjne og prøvede at fange deres blikke.

– Luk øjnene Benedikt.

Flammerne slog gnister om lygtemandens kappe, ildfluer dansede over hans hoved og Benedikt rettede sig i vejret, løftede ganske langsomt den hånd der holdt kniven, og pegede direkte på lygtemanden.

– Nej nej, hviskede Knut og kneb øjnene sammen. Men Benedikt blev ved med at pege, fordi det var det værste man kunne gøre. Han så ned i jorden, ikke en eneste gang lod han sig narre til at kikke ind i lyset.

Lygtemanden rasede, måske fik han ondt, han blev vild og hylede som en ulv. Han kastede sig fremad og et øjeblik var det som om der var ild hele vejen rundt om dyrene, som om græsset brændte. Lygtemanden trådte frem med hæse vindstød i halsen.

– Jesus Kristus, råbte Benedikt.

Lygtemanden blev ramt af et lyn, tunge smerter gled ned over det grå muldansigt, lynhurtigt vendte han den sorte side ud af sin kappe, og forsvandt.

Dyrene fór forskrækkede op og begyndte at løbe hid og did, tungt trampende, pustende, snøftende. Tir sprang op og famlede efter sin kæp.

– Lad dem løbe dit fæ, råbte Knut. – Du forstår da heller ingenting.

– Benedikt, lød en ængstelig stemme oppe fra skovkanten.

– Nej, skreg Benedikt med en følelse af triumf.

Han satte sig med ryggen mod Knut. De holdt kniven løftet, og blev siddende sådan indtil det første svage lys viste sig over fjorden. De prøvede at tælle dyrene derfra hvor de sad. Lillefinger, ringfinger, langemand, pegemand, tommel.

– Op med dig Tir. Benedikt sparkede trællen i siden og rullede sig ind i sit tæppe.

Tir rejste sig. Nu kom malkepigerne snart med deres spande. Hanen galede første gang. Knut lå i lang tid, med hånden under kinden, og stirrede på Benedikts ansigt.

Ranveig eller Aml

Benedikt og Knut lod Tir genne kreaturerne ned til vandet, hvor muligheden for at finde en tør soveplet var størst. Tir gik rundt og slog i græsset med sin kæp, for at skræmme hugormene væk. De sov lidt, og vågnede igen. Det blev varmt i solen. Tir sad med fødderne trukket op under sig, mens han engang imellem kastede en sten ud i vandet. Der var sumpet flere steder. Dyrenes hove sank dybt i, men hvad de især skulle passe på var at de ikke kom ind i Jarl Rødes mark. Jarl Røde var galsindet. Masser af gange klagede han over at dyrene havde været inde i hans mark. Jorden var ikke længere fælleseje, det var hans mark, uanset hvor dårlig og stenet den var. Han havde et horn i siden på storbonden deroppe på kirkebakken, som havde raget så meget jord til sig dengang kongen ville udstykke. Han var på vagt når Thorkels kvæg blev flyttet. Han svingede med sin kæp og råbte på lang afstand:

– Jeg holder øje med jer, I hedenske hvalpe.

– Lad ham råbe, mumlede Knut søvnigt.

I den stille morgenluft kunne de høre hammerslag fra smedjen. Thorkel og Malte arbejdede i skæret fra ilden, to mægtige skikkelser med jernmagt. Mange vigtige spørgsmål blev afgjort i smedjen. Folk opsøgte Thorkel når der var problemer i sognet. Hans ord vejede tungest på rådsmøderne under tuntræet. Som regel var alt afgjort på forhånd, mand og mand imellem, oppe i smedjen, i en lugt af ild og jern, af træ, harpiks, sved, og aske.

Benedikt strakte sin korte kraftige krop og så op i himlen. Skyerne gled forbi i lyserødt. Han satte sig op. Hans hår var fugtigt af det våde græs, ligesom hans grove kjortel. De gik ikke med hoser om sommeren. Når dyrene lagde sig for at tygge drøv var der tid til en svømmetur.

– Jeg skulle jo op i smedjen, sagde Knut tankefuldt.

– Bliv du bare, sagde Benedikt. – Du får alligevel aldrig skældud. Vi skal i vandet.

Endnu var der ingen skibe at se. Vandet var så blankt og stille at de kunne se skyerne glide forbi som mægtige øer af tang. Strandskaderne løb rundt mellem stenene, ternerne skreg, højt oppe cirklede musvågerne.

– Det er nok Ingalille der kommer med maden, sagde Knut.

– Hvorfor siger du det? Benedikt var på vagt.

– Eller også er det Ranveig, grinede Knut – eller Aml.

– Det er ikke Ingalille, sagde Benedikt.

– Nej, det kan hun ikke finde ud af. Knut rejste sig. – Hun ved ikke hvad der er op, og hvad der er ned.

– Det ved hun vel nok.

– Fjorden er himlen og himlen er fjorden. Hun smider fiskekrogen op i luften. Hvis hun drukner har du ingen mor.

– Din mor vil ikke kendes ved dig, sagde Benedikt brutalt.

– Mor Katla er min mor, sagde Knut truende.

– Det er nok Ranveig der kommer, sagde Benedikt.

– Med patterne, grinede Knut. Han blev ophidset ved at tænke på Ranveigs patter. – Ormen ud af buksen.

Hans pik kunne stritte lodret i vejret, med forhuden trukket helt tilbage, han kunne sende en snotklat højt op i luften. Benedikt prøvede at gøre ham kunststykket efter, men det var umuligt. Forhuden var så stram. De havde engang trukket en gris ind i laden. Benedikt skulle holde den i ørerne mens Knut horede med den. Jeg lukker øjnene og tænker på Aml, sagde Knut. Prøv og mærk hvor blød hun er lige her. Bare hun ikke lugtede så forfærdeligt ud af gabet.

– Jeg håber det er Ranveig, sagde Knut.

Benedikt vidste godt hvorfor Knut håbede at det var Ranveig der kom med madkassen. Han havde samlet en smuk kæde af gult rav, netop til Ranveig.

– Jeg tror det er Aml der kommer, sagde Benedikt.

– Vel er det ej. Knut så vredt på ham – Aml er dum.

– Aml er frelst. Aml er en engel.

– Jeg tror ikke på den gud.

– Shhhhh.

– Hvorfor tysser du på mig.

– Det var Jesu navn der skræmte lygtemanden.

– Det var knivens runer der skræmte lygtemanden.

– Det er ihvertfald ikke Aml der kommer, sagde Benedikt.

Knut drillede altid Aml. Han drillede også de andre, men mest Aml. Selv om Benedikt tit havde ondt af hende gjorde han intet for at hjælpe hende. Han var glad for at det ikke var ham det gik ud over.

Deres maver havde rumlet i lang tid. Tir stod og spejdede op mod gården.

– Er der røg i lyren? Knut måtte op på ryggen af Benedikt.

– Der er ingen røg, sagde han.

Måske havde Ketil spist al grøden. Han kunne æde i det uendelige. Hvis de ikke fik grød ville Knut skide på det hele og lade kreaturerne gå ind i Jarl Rødes mark.

– Jeg stikker af hvis jeg ikke får grød, mumlede han. – Jeg drukner mig.

– Hvorfor kommer hun ikke, sagde Benedikt. Han syntes aldrig han havde været så sulten. Han var ligeglad med hvem der kom med mad, bare der kom nogen.

De lå lidt i græsset og så musvågerne svæve rundt i et kompliceret mønster af cirkler og diagonaler. Karl havde engang skudt en musvåge. Pilen gik tværs gennem fuglens bryst. Den så ond ud, selv om den var død, med et rundt gult øje der blev ved med at stirre.

Musvåger er slemme, sagde Karl, men kongeørnen er værre, den lever af de spædbørn som bliver sat ud. Hver gang man skyder en kongeørn bliver der født to nye oppe i skyerne.

– Der kommer hun, råbte Knut der i sin utålmodighed var løbet helt op til bækken. – Det er Ranveig, jeg vidste det.

Ranveig var barbenet og sparkede i det høje græs. Hun hoppede kluntet over bækken med de gule ranunkler. Hun var våd på knæene under det korte skørt.

Knut gloede på hende og pønsede på noget. Benedikt holdt øje med ham, der var noget i hans ansigt som han ikke forstod, noget nyt og skræmmende.

– Her er jeres mad, sagde Ranveig alvorligt. Hun smilede kun når hun så sig selv i vandkarret. Hun var fed og havde tunge bryster. To fletninger var bundet rundt om hendes hoved og samlet med et smukt broncespænde. Hendes arme var svulmende og røde, lidt nubrede, som om hun frøs. Men undersiden af armene, oppe ved armhulen, havde farve som tynd mælk.

– Hvor er grøden, råbte Knut vredt.

– Ketil har spist det hele.

– Gid den djævel må kvæles, råbte Knut.

– Sild og brød, sagde Ranveig.

– Trælleføde, råbte Knut.

– Ja tak, mumlede Tir et stykke borte.

– Hold kæft Tir, eller du får bank.

Ranveig satte kurven i græsset og ville gå tilbage.

– Vent nu lidt, sagde Knut.

Sild var bedre end ingenting efter sådan en nat, mange af hyrderne fik ikke engang morgenmad, det vidste Knut udmærket, grød eller ikke grød og en saltet sild i stedet.

– Du behøver ikke være sur, sagde han og rodede i sin pose. – Se hvad jeg har lavet.

– Hvad er det? spurgte Ranveig.

– En kæde, sagde Knut.

Ranveig greb ravkæden og fik små sammenknebne øjne. Knut blinkede til Benedikt da hun famlede ved sin bluse.

– Vi gider ikke se patter, sagde Knut og tog kæden tilbage.

Benedikt stirrede fra den ene til den anden. Ranveig blev vist fornærmet, og dog. Hun drejede hovedet. Knut lod ravkæden svinge…

– Vi vil se kussen.

– Skam dig, sagde Ranveig.

– Jeg skammer mig, sagde Knut med et bredt grin.

Ranveig trak skørtet op over hofterne. Benedikt nåede lige akkurat at se en rød hårtot mellem hendes ben, før skørtet faldt på plads.

– Vi ved godt du har hår på den. Knut rystede på hovedet.

Ranveig blev blodrød i hovedet, vendte ryggen til og begyndte at gå, men langsomt. Pludselig fnisede hun, som om det hele var aftalt på forhånd.

– Skrup af med dig Tir, kommanderede Knut.

Ranveig satte sig i græsset og forlangte at få kæden. Så trak hun skørtet op og spredte sine tykke lår. Det gav et sæt i Benedikt. Selv om han havde set både køer og grise, så var det her noget andet. Chokeret stirrede han på Ranveig og kunne ikke længere kende hende. En brændende flamme skød op i hans bryst. Hun var jo åben…

– I siger det ikke til nogen, sagde Ranveig, og skottede ned mod stranden. Knut havde fået små røde pletter på kinderne. Ranveig gik nynnende op gennem de høje gule ranunkler og hoppede energisk over bækken. Knut bed arrigt i et stykke fisk. Benedikt mærkede hvordan hans krop krympede og krympede.

– Tir, råbte han. – Kom og æd.

Knut smagte ikke på maden, det var heller ikke nødvendigt. Salt smager af salt. Tir langede til fadet, godt tilfreds med at de ingen appetit havde. Det blik Knut sendte Benedikt fik rødmen til at skyde op i hans pande.

– Tag ædetruget med dig Tir, sagde Knut.

Kreaturerne græssede fredeligt side om side, langt fra det lave stengærde om Jarl Rødes rug. Den lille rødhårede mand, som havde tre vorter på næsen, som kunne riste runer og forstå sig på troldvæsen, var flere gange nede ved fjorden for at se om Thorkels kvæg var hvor det skulle være. Han svingede sin kæp og så hidsig ud. Hans to sønner, Røde-sønnerne, som de blev kaldt, kom for at afløse ham. Tir lå og døsede oven på det uventede store måltid. Benedikt og Knut snittede lidt på deres figurer, men de kunne ikke koncentrere sig. En stærk og speciel lugt distraherede. Hud, varme, blomster, kokasser.

– Skal vi lege den leg? spurgte Knut og hakkede kniven ned i jorden.

– Så vil jeg være Aml, sagde Benedikt.

– Hun har ingen patter, fnøs Knut.

– Det har jeg heller ikke.

– Hun har heller ingen røv.

– Hun har forresten patter.

– Ikke Aml ihvertfald.

– Jeg har set dem.

– Hun skjuler sig jo, sagde Knut rasende.

– Jeg har set dem, fastslog Benedikt.

– Har du så set mor Katlas. Knut skar tænder. – De hænger helt nede på maven. Ved du at mor Katla har horet med Pål Thorgilssøn, de skulle have været gift engang, men så kom Thorkel og slog Pål Thorgilssøn i jorden med et eneste slag, Ketil har fortalt det. Ketil er ikke avlet af Thorkel.

– Nu stinker løgnen i din hals, sagde Benedikt.

– Spørg Ketil.

– Han æder mig bare, sagde Benedikt tankefuldt.

Pål Thorgilssøn på Hammershøj og Thorkel Karlssøn på Smedegården, havde altid ligget i skarp konkurrence med hinanden. Hvis den ene købte jord gjorde den anden det samme. Når Pål Thorgilssøn gav klostret en gave fulgte Thorkel Karlssøn efter med en gave der var endnu flottere. Det syntes præsten var en udmærket ordning. Hvis den ene tog ordet på rådsmødet snakkede de snart i munden på hinanden. Men det var Thorkel der fik Katla.

– Skal vi så lege? spurgte Knut og slog sig selv hårdt på låret.

– Jeg vil være Aml, sagde Benedikt. – Hun er pænere end Ranveig.

– Så siger vi det, sagde Knut.

Legen begyndte med at Benedikt skulle stikke af. Knut satte efter ham og væltede ham om i græsset. Sådan var det altid, men dennegang blev et nyt element føjet til legen. Knut spændte godt nok ben, men han var underlig blid bagefter, slet ikke som han plejede, han kunne tage hårdt fat, endda slå, men det gjorde han ikke nu, måske fordi det ikke var Ranveig, men Aml, pigen som havde grædt lige siden kirken nedbrændte. Da Aml mærkede at Knut trykkede sine varme læber ind mellem hendes skulderblade, lå hun stille af forundring. Knut ville kæle. Hun lagde sig på maven og mærkede igen noget nyt. Ophidselsen. Hun plejede at kæmpe imod, men nu lå hun helt stille og mærkede hvordan Knut hele tiden fandt på noget nyt. Han lagde sig ovenpå hende og pressede sin pik ind mellem hendes lår.

– Nu horer jeg med Aml, stønnede Knut. – Kan du mærke hvor stor den er?

Noget vådt og kildrende gled ned over hendes ene lår. Nu var der stille omkring hende, nu fik hun gåsehud.

– Det er en dum leg, mumlede Benedikt pludseligt.

– Det ved jeg godt, sagde Knut.

– Hvorfor tænker du altid på Ranveig?

– Ranveig, jeg tænker aldrig på Ranveig.

– Så er det Aml du tænker på, selv om hun ikke har patter.

– Hun har heller ingen røv, sagde Knut. – Hun har ingenting.

– Hun græder hele tiden, mumlede Benedikt utydeligt.

En underlig skuffelse bredte sig i ham. Kroppen krympede og krympede.

– Hvad med den svømmetur? spurgte han.

– Hvad med kreaturerne? spurgte Knut.

– Kommer du?

– Jeg skal op i smedjen.

– Så er du bange.

– Du ved godt jeg ikke er bange. Knut slog Benedikt på skulderen med en knytnæve. Benedikt skar en grimasse og kastede et blik ud over de fredeligt græssende dyr.

– Lad os tage den svømmetur, sagde han.

En kærlighedshistorie

De to drenge løb ned langs stranden indtil de nåede markedspladsen. En fladbundet pram var ved at blive trukket op på stranden, læsset med kurve fra et større skib der lå længere ude i fjorden. Kvinderne handlede med uld, skind og lerpotter. Det var bedst ikke at møde nogen fra gården, Aml f.eks. Hun gik somme tider til marked. Knut og Benedikt gik hurtigt gennem boderne og kom ind i en lille bugt der var tæt bevokset med siv. De gik op over en bakke hvorfra de kunne se gården Hammershøj. De fulgte et stendige med mandshøje brændenælder. Nu kunne de høre gamle Thorgil Fugleskræmsel. Hver morgen bar to mænd ham ud i marken, hvor han skulle sidde og holde fuglene væk. Drengene dukkede sig. Den gamle måtte ikke se dem. Knut samlede et stykke flint op og smed det over diget.

– Vuist vuist, peb gamle Thorgil. – Væk, krapyl.

– Kra kra, råbte Benedikt.

– Vuist, vuist…hva.

– Duk hovedet Benedikt.

– Hvem er det? råbte gamle Thorgil.

– Kra kra.

– Jeg har set jer I lømler, peb den gamle og slog om sig med stokken. De kunne skimte hans lille rynkede fjæs over kornaksene. Det tynde hvide hår flagrede i blæsten. Knut smed endnu en sten. En flok agerhøns fløj op lige foran dem, og gav dem en ordentlig forskrækkelse. De brændte sig på nælderne da de tumlede over stengærdet. De lå på ryggen og så trækronerne fange de drivende skyer i grønne net. Jo mere de lyttede og holdt vejret, jo stærkere blev lydene omkring dem, insekterne, en ræv der begyndte at gø, et får der brægede oppe fra lyngbakkerne.

– Odin skal komme, ridende på en hvid tyr, lød Thorgils stemme inde i kornet, skinger, gennemtrængende. – Han vil blæse sin ånde ind i tyrens næsebor og dræbe ormen, aii, aii.

– Hør den gamle tosse.

– Odin skal komme, ha…

Pludselig lød der stemmer oppe fra stien. Knut rejste sig og gjorde tegn til Benedikt. De kravlede op ad skrænten og satte sig mellem buskene. To piger kom snakkende over mod hullet i diget. Den ene bar en stor madkasse med sort håndtag, en træl med mørkt hår flettet som et reb. Den anden var klædt i smukt udenlandsk klæde, det var Helga Pålsdatter, gamle Thorgils barnebarn, det eneste barn på Hammershøj, lille med rundt ansigt, spids næse og tykke blonde fletninger, sund og rask i sit tiende år.

Knut holdt hænderne op foran munden og udstødte et hult knurrende bjørnebrøl. Trællen tabte madkassen og Helga Pålsdatter sprang et skridt tilbage. Det så komisk ud. Gamle Thorgils middagsmad lå på jorden. Helga greb sig til struben med den ene hånd og spilede øjnene op mens hun stirrede på drengene der ikke kunne holde latteren tilbage.

– I er dumme, sagde hun, og skyndte sig videre. – Jeg blev slet ikke forskrækket.

– Odin skal komme, råbte Thorgil i kornet. – Aii, aii.

– Pål Thorgilssøn vil gifte Helga ind i vores slægt, sagde Knut, da de fulgte stien tilbage mod fjorden. – Det siger Ranveig.

– Hvem vil have sådan en grim tøs, sagde Benedikt.

– Jeg vil ikke have hende, sagde Knut. – Hvad skulle jeg med hende.

– Jeg vil heller ikke have hende, sagde Benedikt og sparkede foden gennem en myretue.

– Vi får hende slet ikke, sagde Knut. – Ketil får hende.

– Han vil nok heller ikke have hende, sagde Benedikt.

Fjorden blinkede mellem de spredte træstammer. De gik under et tag af tætte grene. I det sumpede bælte mellem skoven og fjorden havde rørhønsene deres reder. Også storken kom derned for at jage snoge.

– Der er en lappedykker. Knut pegede ophidset. – Det var den der skreg i nat.

De kastede sten efter fuglen, men ramte ikke.

– Lad os gå over og se om morbror Bødvar er i bådehuset, foreslog Benedikt.

– Hvad nu hvis Tir falder i søvn?

– Hvem kommer først, råbte Benedikt, og tog et forspring.

De nåede ned på stranden hvor tomme muslingeskaller lå i bjerge. Her lugtede råddent. Et stykke længere fremme, på et fundament af store sten, lå smedegårdens bådehus. Den fladbundede fiskerpram lå i vandkanten. Det smukke langskib blev ikke længere holdt sejlklart, det var trukket på land. Næsten hundrede år gammelt var det og havde været på togter i England og Skotland. Det havde smukke udskæringer over vandlinien, men malingen var skallet af. Dragehovedet var pillet ned og blev nu opbevaret oppe i smedjen, det havde været brugt som model til mange af kirkeportalerne i Tyrsland. Kongen og ærkebispen ønskede ro i landet. Ridderen på Ørum borg havde til stadighed velrustede skibe liggende klar i Vestervigen. Her turde venderne ikke komme. Her turde ingen bryde freden.

I den ene ende af bådehuset boede morbror Bødvar alene med en gammel kone af slægten og en træl som hjalp ham med fiskeriet. På en mark gik hønsene og pikkede i jorden mellem benene på to magre køer. Et får brægede og vendte hovedet mod de to drenge. Bødvars får fik aldrig andet at æde end tang og fisk. Han klarede sig med lidt og holdt sig fra de andre. Han havde vrøvl med præsten fordi han forsømte messen og ikke ville skrifte sine synder.

Bødvar stod og ordnede sine garn da drengene standsede på behørig afstand. De vendte sig og så op mod engen hvor Tir sad på toppen af en stor sten. De kunne lige se toppen af hans sorte hår. Kvæget græssede fredeligt, langt fra Jarl Rødes mark. Det tørre tang knasede under deres nøgne fødder. Svalerne fløj ind under taget på bådehuset, hvor de havde deres reder. Søvndyssende slog bølgerne op mellem de hvide flintesten. Solen brændte, og Bødvar grinede skævt, ikke uvenligt, da han så drengene. Han havde langt mørkeblondt hår der var skilt i midten og som hang ud over skuldrene. Det var gammeldags med langt hår, men Bødvar var ligeglad med alt og ville leve alene. Da han ikke kunne få den pige han ville have, ville han slet ikke giftes, uanset hvor godt et parti hans far fandt til ham. Han ville kun have Guthrun.

Thorkel havde sørget for at Guthruns familie blev flyttet. Det lod sig nemt gøre. Han gjorde Guthruns far, snot-Lauris, til forpagter på en af sine små gårde ovre ved Tyrsted. Det var snot-Lauris ovenud tilfreds med, og bankede derefter sund fornuft ind i hovedet på sin datter. Lauris havde avlet sin datter med en træl, mere var der ikke at sige om det. Og dog. Der var så mange der avlede unger med deres trælle, men Lauris havde taget pigen til sin ægte viv, den tosse. Præsten havde sagt at det ikke engang var nødvendigt, blot han bekendte sin synd og angrede oprigtigt.

Guthrun havde nøddebrune øjne og sort krøllet hår. Bødvar kunne ikke glemme hende og var klar til at gifte sig under sin stand. Sidste gang han så hende, en aften ved fjorden, brændte hendes billede sig fast i ham. Månen skinnede i vandet. De så hvalerne og hørte dem lege langt ude. De sad på stenene og hørte sælerne, de hørte sløruglerne, de havde ingenting at sige til hinanden, derfor lyttede de til alle de hjerter der slog rundt omkring dem. Guthrun lagde den ene hånd på hans skulder. Han vovede ikke at se på hende. Tårerne brændte øjnene ud af hovedet på ham. Han skammede sig. Når han tænkte tilbage på det, skammede han sig igen og igen. Han kunne tage hende med, til Norge, til Island, men han turde ikke, selv om Ælsef godt ville hjælpe dem. Ælsef som var den eneste han stolede på. Hun var gift med en gudfrygtig bonde på Mors, en streng mand der ikke tålte utugt. Når han var utilfreds med noget fortalte han sin hustru historien om syndefaldet, og syndens frugt, alt sammen noget præsten havde lært ham.

– Jeg giftede mig med dig alligevel, sagde han. – Jeg rejste dig af snavset, og gav dig et nyt liv.

Guthrun satte sig i sandet. Månelyset lå som et tæppe over hendes knæ, hendes lår, skyggen tog på hendes bryster og skuldre.

– Du er den eneste jeg bryder mig om, sagde hun.

Han kunne ikke engang mumle hendes navn.

– Kom, hviskede hun. – Jeg går ikke til præsten bagefter.

Han kunne ikke røre sig, han fik ondt, det dunkede smertefuldt i underlivet og hun sad foran ham med hænder og arme åbne. Alle tanker brændte i hans hjerne. Han ville have hende, men hun var ikke nogen horekvinde. Han dumpede ned på knæ og mærkede et himmelrum af blikke, skræmmende og uendeligt. Underlige lyde, en række små hæse skrig, en dyrisk pusten, løb frem og tilbage mellem deres munde. Han holdt fast på hende og ville hele tiden sige noget, men skrigene blev ved med at komme, i bølge og rytme, samtidigt, samtidigt. En fugl slog sin vinge mod hans kind. Krampe vred hans hals af led og fik kroppen til at spjætte ukontrolleret, han ville slippe hende og kravle væk, ud til en af siderne, men det var umuligt, en ubeskrivelig ensomhed fyldte ham med faldende flagrende billeder.

Bagefter var afstanden en umulig størrelse. Hendes blik var slukket, han vendte ryggen til hende og prøvede at få kontrol over sin vejrtrækning.

– Vi har begået en synd, sagde han.

– Vi er glade for hinanden, sagde Guthrun. Hun ville lægge en hånd på hans skulder, men han smuttede væk. Han bildte sig ind at han hadede hende, fordi hun opførte sig som en horkvinde.

– Du må ikke gå til præsten, Bødvar.

Bødvar fjernede sig lidt.

– Vent… går du fra mig?

– Jeg går ikke til præsten, mumlede han, mest for sig selv.

– Jeg skammer mig sådan, græd hun bag ham.

Bødvar ventede ikke på hende men satte farten i vejret, han løb så hun ikke kunne følge med og fra den dag stammede hans had til faderen. Han holdt op med at komme i kirken og undgik fader Heinrich. Han opsøgte i stedet den gamle i højen.

– Hvad er du for en djævel, råbte oldingen, gemt bag en af de store sten. – Gå med dig din kristne hund.

– Jeg er Thorkels søn Bødvar.

– Dig kender jeg ikke, råbte den gamle.

Folk havde set Bødvar gå op på højen og det passede ham fint. Han havde intet at skjule.

Der var mange ting Bødvar pludselig kunne huske fra sin tidligste barndom.

Far har aldrig brudt sig om mig, tænkte han.

Da han engang faldt og slog sit knæ så det blødte voldsomt, råbte Thorkel til ham:

– Hvad ligger du der og roder efter dreng. Op med dig. Mine sønner skal ikke ligge ned.

Faderen snakkede altid med Malte, som altid opførte sig korrekt, som aldrig svarede igen. Malte var den eneste faderen snakkede med. De to kom til at ligne hinanden så meget at det næsten var grinagtigt. De talte, gik, og spiste på samme måde. De havde begge brede fuldskæg og var skaldede ovenpå hovedet. Malte havde arvet det ubøjelige sind og benyttede enhver lejlighed til at gå i rette med Bødvar.

– Du besinder dig Bødvar, sagde han. – Det er faders vilje.

Også Malte hadede han, ja, han hadede dem alle sammen, selv mor Katla, og de to horeunger der stod og gloede foran ham.

Når en dødsdom er fældet

Bødvar hængte endnu et garn op på bjælkerne og besluttede at vise sig fra sin gode side, herregud, de to hvalpe vidste jo kun hvad der blev snakket om, og det var ingenting, absolut ingenting.

– Hvem passer kreaturerne? Han drejede ikke hovedet.

– Det gør Tir.

– Han falder vel i søvn, sagde Bødvar. – Der var uro på engen i nat.

– Det var lygtemanden, sagde Benedikt ivrigt. – Vi skræmte ham væk. Han holdt sig stadig på afstand. Hvis Bødvar var i dårligt humør kunne han godt finde på at nappe dem i ørerne.

– Må vi låne båden. Knut blinkede til Benedikt.

– I må passe Thorkels kvæg, sagde Bødvar.

Alting lugtede af fisk hernede. Den gamle kone kom ud og hilste på. Hun smed noget affald udenfor døren og gik ind igen. Bødvar havde fiskeskæl i hår og skæg. Skægget var skåret til så det kun lige dækkede de blege rødskjoldede kinder.

Der lå andre bådehuse på stranden. De fleste både var trukket op i græsset, enkelte lå med bunden i vejret. Der lugtede af tjære fra garn som var lagt ud på stranden. Benedikt satte sig på hug og så hvordan morbror Bødvar pillede tang og søstjerner ud af fiskenettet. Solen brændte, det var til at blive sløv af. Nu måtte der snart ske noget. Sulten begyndte igen at melde sig. Benedikt gik hen og kikkede i en flettet kurv.

– I har haft en god fangst morbror. Benedikt greb en fisk og holdt den op. – Hvad er det her for en?

– Det er en fisk, sagde Bødvar uden at løfte hovedet.

Fisken var så tung at Benedikt hurtigt blev træt i armen. Han lod den falde med et klask. Bødvar tørrede hænderne af i det nederste af kjortlen, tog en kurv på nakken, og bar den ind i hytten. Han kom ikke ud igen. Benedikt og Knut så på hinanden og trak på skuldrene. De strakte benene ud foran sig i sandet. Tanglopperne hoppede højt, fluerne ville stikke, pyh ha.

– Det var den svømmetur, sagde Benedikt med et gab.

De to drenge smed tøjet. Nu gjaldt det om at komme først under, men de kunne ikke løbe, de måtte hele tiden passe på ikke at skære sig på de skarpe sten, og på sneglene. De sprøjtede på hinanden og tog en hurtig svømmetur. Vandet føltes koldt. De havde lært at svømme på hundemanér og lå med hovedet højt. Ikke langt fra dem var en flok gråsæler ved at trække forbi og derfor hørte de ikke de vrede råb inde fra stranden.

– Efter dem, råbte Knut.

De hørte ikke Jarl Røde råbe og skælde, de så ikke kvæget der trampede ind over stendiget. Jarl Røde var efter dem med kæppen, men de unge kvier blev vilde og lod sig ikke fange. Aml kom løbende over engen mens hun holdt skørtet oppe over knæene. Hun var den der bedst kunne berolige ophidsede gemytter. Tir sprang og hoppede for at slippe væk fra Jarl Rødes vilde slag. Røde-sønnerne var der også, de puffede til dyrene og gjorde ondt værre. Først da Aml nåede ned på marken opdagede Knut hvad der var sket.

– Benedikt, råbte han og pegede.

De plaskede ind på stranden og luntede over mod strandengen. Særlig ivrige var de ikke. Tir havde fået en bule i panden. Aml hjalp ham på benene, mens Jarl Røde brugte mund.

– Det hedenske krapyl, skreg han og svingede kæppen i retning af Benedikt og Knut der kom sjoskende uden at se det mindste brødebetyngede ud. Benedikt blev ærgerlig. Jarl Røde var en lurifaks, det vidste alle, den elendige mark var ingenting værd, fuld af usæd som den var.

– Hvorfor bygger du ikke det hegn højere, råbte han.

– Pas på hvad han siger, råbte Eske, den ældste af Røde-sønnerne. Han stod med løftet kæp. Røde-sønnerne var yngre end Benedikt og Knut og havde aldrig vundet over dem i slagsmål.

– Krapyl, skreg Jarl Røde ophidset. – Bæsterne har trampet hegnet ned, skal en fattig mand finde sig i det hva’, er det at dele sol og vind mellem folk.

Det var ikke første gang kvæget gik ind i Jarl Rødes mark, aknej, folk tog det ikke så tungt med det, skaden for Jarl Røde var ikke så slem. Når han skældte ud, og skulle gøre sine tab op, trak folk på smilebåndet. Jarl tjente på den historie, for Thorkel ville ikke diskutere den slags bagateller, han gav erstatning. Den dag Thorkels kvæg ikke længere græssede på strandengen, ville Jarl Røde for alvor blive en fattig mand.

– En fattig mand kan dø af sult når kornet trampes ned, råbte Jarl Røde. – Konen er død, jeg har to sønner … sig det til Thorkel.

– Ja ja, det skal vi nok, sagde Aml beroligende.

– Ikke tale om, råbte Benedikt.

– Bæst, skreg Jarl Røde og slog ud med kæppen. – Sig til Thorkel at de hvalpe skal prygles..

– Tilgiv dem, sagde Aml. – Det er tankeløse børn.

– Aldrig, aldrig tilgiver jeg dem, råbte Jarl Røde.

Aml prøvede at signalere til Benedikt. Alle vidste jo at Jarl Røde ikke kunne tåle voldsom ophidselse, han havde før haft krampe i sit hjerte og var faldet om. Det var Benedikt hun appellerede til, for Knut var ligesom udenfor, han så næsten uskyldig ud, og havde ikke sagt et eneste ord. Aml kom yderst sjældent med direkte bebrejdelser, men hendes blik var anklagende.

Hun var meget lille af skikkelse, fladbrystet, smal om hofterne, en lille smule forpint i sit blege ansigt, som om hun altid led af tandpine. En lille spids næse, som altid var fregnet om sommeren, gav hende et barnligt udtryk som aldrig forandrede sig. Det rødblonde hår var flettet i to tynde fletninger der kunne nå helt ned til jorden. Det var fader Heinrich, der forestod de kirkelige handlinger i sognet, som havde lært hende de latinske bønner. Ordet var verden, ordet var gud, ordet var en hellig bøn til gud. Aml havde mødt gud, og den der mødte gud var mærket for livstid, sagde fader Heinrich, og hvad fader Heinrich sagde, sagde han.

Aml så et syn en aften da hun var ude i stalden for at malke sammen med pigerne. Det var en bidende kold vinteraften. Alle, undtagen en træl og hun selv, var gået i mælkerummet med deres kar, da noget uforklarligt skete. Det var så koldt at det var umuligt at holde varmen i husene. Vinden slog ned i lyren og røgen fik alle til at ligge og hoste. Kun under skindene, krop mod krop, var det udholdeligt.

For at værne sig mod nisserne havde Aml løftet korset, det lille trækors præsten havde foræret hende, op foran sit ansigt. Det puslede i krogene, sneen hvirvlede ind gennem sprækkerne. Mens hun sad med panden presset mod koens varme side og dirigerede mælkestrålen ned i trækarret, så hun et lys i hjørnet hvor katten plejede at sidde.

– Er det dig kat.

Et øje, katteøje, ugleøje? Nej, lyset blev stærkere og udviddede sig, uden dog at oplyse stalden det mindste. Det var ikke den svagt brændende tælle der rørte Ranveigs spejlekar, det var ikke en stjerne i vindueshullet, det var noget andet, noget stærkere. Trællen mumlede et eller andet og løb ud på gårdspladsen. Stum sad Aml med en svag stikken i sit hoved, den lysende plet voksede og blev til en rund kugle. Nu kunne hun se sig selv i kuglen, hun ville flygte, skrige, og kom til at sparke mælkekarret omkuld. Mælken frøs med det samme til is mellem hendes fødder. Hun så en ganske ung pige klædt på til brudefærd, med et hvidt hovedklæde, smykket med en krone flettet af forårsblomster, med forgyldte spænder ved brystet, ravkæder om halsen, sko af det fineste skind, lette farvestrålende silkebånd ved håndleddene. Aml skulle stå brud. Hun lænede sig frem, ingen ung mand var at se, hun var alene … men bag hende, svagt lysende, kun lige antydet, sås et kors. Hun drejede sig, længselsfuldt og skræmt på samme tid, hun var i et rum, i en tom og øde verden, alene med korset. Hun ventede og ventede indtil skriget endelig brød frem i hende, og fik lyskuglen til at forsvinde.

Hun fortalte naturligvis fader Heinrich hvad hun havde oplevet. Hun sad på kvindebænken i kirken, ved tæppet ind til koret, hvor kvinderne fra smedegården altid havde siddet. Præsten afbrød hende ikke en eneste gang. Gennem hullet i tæppet så han på hende med kloge varme øjne, han holdt så uendeligt meget af hende og det der var sket hende var intet mindre end et mirakel. Han bad hende fortælle historien en gang til, men langsomt denne gang, tydeligt. Hun skulle vælge de rigtige ord. Ialt tre gange måtte hun fortælle om sin oplevelse, en gang for faderen, en gang for sønnen, og en gang for den hellige ånd. Så rejste præsten sig, sikker i sin sag.

– Jeg må underrette abbeden, sagde han. – Det her har stor betydning for dit liv.

Nu var kirken brændt, ligesom kirken i Tømmerby der på lang afstand lignede porten til Balders bro, med et krigsskibs fantastiske dragehoved ridende på taget. Tømmerby kirke var den første der brændte.