I kan jo altid få en ny

Om spædbarnsdød

Louise Raaschou

Lindhardt og Ringhof

I kan jo altid få en ny

Copyright © 2002, 2017 Louise Raaschou og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711724224

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til Isak

Tak til Helle, Susannah og Annemarie fra Landsforeningen til støtte ved Spædbarnsdød, som reddede min forstand. Og til dem blandt mine nære, som aldrig forklejnede mit tab, og som stadig husker på min dreng.

Forord

Som så mange forældre har vi et billede af vores barn hængende hjemme på væggen. Det er en sort-hvid tegning af vores nyfødte søn, og han ser ud, som om han sover. Tusindvis af andre forældre har en tegning ligesom vores hængende af deres barn, og ligesom vores er deres tegning tegnet efter et fotografi. Men ofte er det fotografi gemt bort. For vores børn sover ikke på de fotografier. Det gør de heller ikke på tegningerne. Vores børn er døde.

Min mand og jeg begravede vores søn og eneste barn, Isak, den 14. maj 1999.

Han døde fuldbåren og færdig inde i min mave to dage efter terminsdatoen, og jeg fødte ham dagen efter. For mig var han det smukkeste barn i verden, og i hans ansigt kunne jeg genkende mig selv og hans far. Isak var en helt normal baby, og jeg havde haft en helt normal graviditet uden komplikationer. Der var ingen påviselig grund til hans død andet end akut iltmangel, og lægerne tilskrev den mest sandsynlige årsag, at navlestrengen havde sat sig i klemme og afskåret al ilt.

Den første tid efter var en tåge af chok og sorg. Vi havde ventet på ham i ni måneder, og alt i mit og min mands liv og tilværelse var blevet bygget op til, at vi skulle have et barn om ganske kort tid. Vi havde længe vidst, at det var en dreng, vi vidste, hvad han skulle hedde, børneværelset stod klart, og vi var spændte og lykkelige ligesom alle andre vordende forældre.

Da mit barn døde, faldt hele mit liv til jorden. Min identitet, min fremtid, mine drømme og håb – alt, hvad der var mig, blev knust. Livet blev meningsløst, og hvis ikke man trak vejret automatisk, var jeg sandsynligvis også holdt op med det. Jeg levede af cigaretter og rødvin, jeg græd, så jeg troede, jeg aldrig kunne holde op igen, og jeg havde ingen steder at flygte hen fra timerne, dagene, ugerne og månederne, som kun indeholdt savnet efter min lille dreng. Den dag i dag vil jeg hellere udsættes for alt andet end at skulle opleve den store smerte igen.

Efter et stykke tid begyndte jeg at lede efter oplysninger og litteratur om spædbarnsdød. Jeg havde fået en del beretninger, skrevet af andre forældre, tilsendt fra Landsforeningen til støtte ved Spædbarnsdød, og de historier hjalp mig også i den første, akutte krise. Der kunne jeg læse, at jeg ikke var den eneste i hele verden, som kom ud for den dybe sorg at miste min baby. Men da jeg kom længere hen i tiden, manglede jeg noget materiale, som kunne hjælpe mig videre. I min søgen på biblioteket fandt jeg ikke meget og det, der var, var hovedsageligt bøger skrevet af psykologer og andre professionelle fagfolk om sorgprocesser og reaktionsmønstre i den menneskelige psyke. Fagfolkene havde snakket med mennesker, der havde lidt et tab af den ene eller den anden art, og beskrev deres reaktioner på en meget nøgtern facon. Det var psykologiske sorg- og krisemodeller inddelt i faser, med titler som „erkendelsesfasen“ og „nyorienteringsfasen.“ Jeg var godt klar over – og er det stadig – at psykologiske redskaber selvfølgelig har deres styrker og berettigelse. At der uden tvivl er nogle gængse reaktioner, vi alle som mennesker er fælles om, og personligt gik jeg da også i terapi i over et år efter Isaks død. Men i de første måneder efter, hjemme i stuen, kunne jeg ikke bruge de bøger til så meget. At læse om de psykologiske mekanismer gav mig ingen lindring, ingen forståelse og ingen svar på min sorg og mine følelser. Jeg ledte desperat i de firkantede faser efter noget, jeg kunne genkende: Var jeg igennem chokfasen? Og var det nu, jeg burde befinde mig i nyorienteringsfasen? Og var jeg i det hele taget helt forkert på den, fordi jeg kun kunne genkende en lille smule af faserne og overhovedet ikke kunne identificere mig med resten? Måske sørgede jeg forkert?

Det sidste følte jeg især, når jeg fortalte andre om mine følelser. Der gik ikke lang tid, før velmenende venner og familiemedlemmer begyndte at foreslå, at jeg nok ville få det bedre, hvis jeg bare gjorde sådan og sådan. Begyndte at arbejde igen. Kom lidt ud til fester og middage. Tog på en rejse. Bare ikke sidde der og dvæle ved alt det dårlige.

Og jeg skulle jo også se tingene fra den lyse side: Jeg var ung. Jeg kunne få andre børn. I det mindste havde vores søn ikke fejlet noget, så der var jo ingen grund til at tro, at vi ikke kunne få andre, sunde børn. I det mindste havde min mand og jeg jo hinanden. Og vi havde også begge to gode job og en god lejlighed, hjalp det ikke lidt på det? Og ville det trods alt ikke have været værre, hvis jeg havde nået at kende mit barn, før han døde? Og tænk bare på dem, der slet ikke kunne få børn. Og så videre.

Når jeg forsøgte at fortælle, hvordan jeg havde det indeni, udtrykte folk sympati. Men deres sympati blev ofte ledsaget af et „men“: Og så kom de gode råd, formaningerne, meningerne og argumenterne for, at jeg nok ikke burde være så ked af det, som jeg gav udtryk for. At mine følelser nok burde være på en anden måde. At jeg nok burde se anderledes på det, og sikkert også ville, hvis jeg bare …

Deres reaktioner var som lussinger. Jeg kunne ikke fatte, hvorfor det var så svært for andre at acceptere, at Isak var et barn ligesom alle andre børn. Jeg havde elsket det lille menneske inde i mig dybt og inderligt, allerede længe inden han blev født. Jeg havde knyttet alle mine drømme og hele min fremtid til ham. Præcis ligesom andre mødre. Og selv om jeg aldrig nåede at se ham i live, så var min kærlighed til Isak ikke anderledes eller mindre end alle andre mødres. Men netop fordi jeg aldrig havde kendt ham uden for min mave, netop fordi jeg aldrig havde set ham i live, var det, som om han ikke talte som et „rigtigt“ barn i folks øjne. Og derfor var noget, jeg burde komme over og videre fra langt hurtigere, end jeg selv gav udtryk for, at jeg gjorde.

Ganske få personer i min familie og omgangskreds evnede at lytte til og respektere alle mine tanker og følelser. Også da der var gået syv måneder, 12 måneder og 18 måneder. For selv om behovet dukkede op med længere og længere mellemrum, havde jeg stadig indimellem brug for at tale om Isak og græde over ham. Hos dem fik jeg lov til at sørge. De lyttede – og gør det stadig. Og for det er jeg dem dybt taknemmelig.

For der var også var dem, der forsvandt. Venner og bekendte, jeg havde haft i årevis. Som havde klappet mig på min store mave og løbende havde fulgt med i det spændende projekt. Og som holdt op med at ringe, da det gik galt. Nogle holdt ved med sporadiske opkald de første to måneder efter Isaks død, før de afbrød kontakten. Andre var med den dag, vi begravede vores søn, og jeg har ikke hørt fra dem siden. Et par stykker ignorerede Isaks død i både hele og halve år, før de pludselig sendte „det er sørme lang tid siden hva’?“-postkort og -breve, der ikke på nogen måde nævnte mit tab. Og andre har jeg bare aldrig ikke hørt fra. Fælles for mange generelt i min omgangskreds var, at samtalerne ofte handlede om, hvor svært det var for dem. At de ikke anede, hvad de skulle sige og gøre. Og jeg havde i sagens natur ikke overskuddet – hverken til at hjælpe dem ud af deres vanskeligheder ved at takle mit tab eller til at være den udfarende part med hensyn til at holde kontakten ved lige.

Men det værste var alligevel dem, som lod som ingenting. Perifere familiemedlemmer og bekendte, som havde set mig højgravid, og som ikke med et eneste ord eller gestus viste, at de godt vidste, hvad der var sket. I mange måneder efter havde jeg et ubeskriveligt behov for tilkendegivelser og anerkendelse af mit tab og min sorg. Særligt når jeg mødte folk for første gang efter mit barns død. Og det var som knive i maven at stå over for nogle, som ikke nævnte det med et ord og bare lod, som om jeg aldrig havde været gravid og aldrig havde fået et barn. Den dag i dag er der stadig folk, som jeg har set flere gange siden, der aldrig med et eneste ord har nævnt Isak eller spurgt til mig, når vi har mødtes.

Måske har det bare været for abstrakt for andre. Da min mand og jeg begravede ham, var det kun vores respektive mødre, der var til stede. Sådan ønskede jeg det. Jeg kunne ikke klare tanken om at skulle forholde mig til en masse mennesker lige der ved graven, mens vi sagde det sidste farvel, og desværre var der ingen til at rådgive os om den slags ting. Senere samme dag holdt vi en sammenkomst i vores hjem for den nærmeste familie og de nære venner, men jeg tror, at det for mange var svært at forholde sig til, hvorfor de egentlig var der. Set i bagklogskabens lys fortryder jeg i dag, at vi ikke holdt en kæmpe begravelse, så alle havde set den lille, hvide kiste. Så alle med egne øjne havde set, at vi begravede et menneske og ikke kun en ufærdig klat, en tanke eller en drøm. Måske havde forståelsen i så fald været større, og måske havde det så været nemmere for andre at tage del i min sorg. Jeg har kun mig selv at klandre for, at jeg den dag ikke lod folk se den grimme virkelighed eller min smerte i komplet usminket form. I dag ved jeg godt, at dem, der forsvandt ud af mit liv, og dem, der ignorerede min søns død, ikke gjorde det i ond mening eller fordi, de var ligeglade med mig. For jeg ved godt, at det er svært at finde de rigtige ord og de rigtige handlinger, når man pludselig står ansigt til ansigt med et andet menneske i dyb sorg og krise. Mange tror fejlagtigt, at de gør den sørgende en tjeneste ved ikke at nævne det unævnelige. Man skal helst ikke „rippe op i det“, for ellers bliver den, der har mistet, „nok bare ked af det“. Jeg kan også godt se, at der er ting, som er så frygtelige og så svære at takle, at nogle mennesker hellere vil holde sig væk eller lade som ingenting. Af magtesløshed. Af angst for at gøre eller sige det forkerte. Og af frygt, fordi de ikke kan eller tør involvere sig og blive konfronteret med så stor en sorg. Alt det forstår jeg godt i dag. Men uanset hvor meget jeg forstår, så ændrer det ikke ved, at der var folk, som valgte at beskytte sig selv, da jeg havde allermest brug for dem – og som lod mig i stikken med den største smerte i mit liv. For i modsætning til dem havde jeg ingen steder at gemme mig.

Det har taget mig meget lang tid at komme igennem vreden og skuffelsen over de svigt, jeg oplevede. Fordi jeg havde så desperat brug for nærvær og støtte til at kunne rumme min store sorg. Og fordi de menneskers mangel på samme gjorde det så meget sværere at bære min søns død. Der er da også stadig en lille rest af vrede tilbage i dag, men jeg kan mærke, at den bliver mindre og mindre, og måske vil den helt forsvinde med tiden. Måske vil jeg også nå frem til en dag at kunne tilgive. Det håber jeg.

Jeg håber også, at denne bog kan hjælpe andre, der mister et spædbarn. Både dem, der findes i dag, og dem, der desværre vil komme efter. En hjælp til, at man ganske, ganske langsomt, men sikkert, kommer op fra den dybe sorg og videre til et liv, hvor det elskede barn kan have sin egen plads. Ikke som en tung sky over hovedet, men som et smukt minde, det med tiden vil gøre mindre ondt at røre ved. Denne bog er også ment som en håndsrækning til mennesker, der kommer i kontakt med forældre, som har mistet. Med det budskab, at sorgen er dybt personlig, og at hver enkelt forælder reagerer på sin egen måde. At sorg ikke er en smitsom sygdom, og at de forældre, der mister deres spædbarn, har så ubeskriveligt stort behov for nærvær, støtte og forståelse i meget lang tid. Og at smerten og sorgen ikke skal ignoreres eller forklejnes eller argumenteres med. Hver eneste følelse, hver eneste tanke og hver eneste tåre er fuldt ud berettiget. For vi har mistet det mest dyrebare i verden.

Vi har mistet vores barn.

Louise Raaschou

København, februar 2001

Cecilie

Cecilies forældre er interviewet knap tre måneder efter hendes død. Anette christiansen, 29 år, it-supporter, og Bjarne Olesen, 34 år, valutadealer, Mistede Cecilie, deres første barn, tre dage før terminen.

Januar 2000. Anette har termin den 19. januar. Fire dage før får hun veer om natten, og dagen efter tager parret på hospitalet. Der bliver kørt en strimmel for at måle barnets hjertelyd, og alt er fint, men Anette har ikke udvidet sig, så hun bliver sendt hjem igen. Om aftenen får hun atter veer, som fortsætter til ud på morgenen. Parret tager atter på hospitalet, men endnu engang er der ikke sket nok til, at fødslen er tæt på. Barnets hjertelyd måles, alting er stadig fint, og Anette og Bjarne bliver sendt hjem igen. Tidligt om aftenen begynder Anette at få veer igen, der er fire-fem minutter imellem, og ved 21-tiden tager parret atter på hospitalet. Jordemoderen lytter efter hjertelyd, men kan ikke finde den. Hun går ud efter et andet apparat med samme resultat, og heller ikke ved den tredje lytning lykkes det at finde tegn på liv. Anette bliver sendt til scanning, og det bliver konstateret, at parrets barn er dødt. Fødslen sættes i gang og dagen efter, den 17. januar, føder Anette parrets datter. Hun fejler intet, og der er ingen forklaring på hendes død. Hun vejer 3000 gram og er 49 centimeter lang. Hun hedder Cecilie.

Bjarne: Allerede første gang, da apparatet ikke virker, begynder jeg at tænke, at der er noget galt. For det har jo virket alle de andre gange. Og da jordemoderen heller ikke kan finde hjertelyd med træstetoskopet, bliver jeg sikker på, at der er noget, der ikke er, som det skal være. For et træstetoskop virker jo! Der er ingen teknik involveret. Men jeg siger ikke noget, for et eller andet sted er man bange for at få den tanke. At hun skulle være død. Jeg har heller ikke selv tænkt tanken til ende, for da jordemoderen kommer med det tredje lytteapparat, håber man jo stadig.

Anette: Jordemoderen siger til mig: „Vi kører dig lige op til en scanning.“ På vej derop spørger jeg hende, sådan lidt henkastet bare for at få aflivet den der tanke, om at der skulle være noget galt, om hun tror, barnet kan være dødt? „Det ved jeg ikke,“ svarer hun så, og først det øjeblik går det op for mig, at der er et eller andet rivravruskende galt. Jeg kan ikke huske helt klart, hvad der så sker, men jeg føler, at der pludselig står et hav af læger og sygeplejersker i det her lokale, og jeg kan ikke rigtig finde ud af, hvad der foregår. En eller anden siger: „Der er ikke noget,“ og jeg tænker, hvad fanden mener de med det? Er der pludselig ikke noget barn? Men så peger jordemoderen hen på skærmen og siger: „Hjertet er der, men der er ingen bevægelse. Det er dødt.“ Og så bryder jeg fuldstændig sammen. Fuldstændig. Jeg tudbrøler. Vi går så ud og ringer til mine forældre, som kommer med det samme, og tilbage på stuen fortæller de mig, at jeg skal føde barnet. Bjarne mener, at det kan der ikke være tale om, at de skal give mig et kejsersnit. Men de fortæller os, at det er bedst for mig både psykisk og fysisk, at jeg selv føder.

Hvordan foregik det, da I skulle se hende?

Anette: Jeg havde skrevet en seddel til jordemoderen om, at jeg gerne ville have barnet op på maven med det samme, når hun var født … men den skrev jeg jo, før jeg vidste, at Cecilie var død.

Bjarne: Der skete en misforståelse der, for tidligere, da vi havde fået at vide, at Cecilie var død, men da hun endnu ikke var født, spurgte en jordemoder mig, om vi ville se barnet med det samme, når hun kom ud, eller hvordan vi helst ville have det. Men det vidste vi ikke rigtigt, så jeg sagde, at de til den tid skulle lægge hende i en vugge, så vi kunne få lidt tid til at sunde os. Så det var aftalt, men den jordemoder, som så stod der, lige da Cecilie kom ud, vidste det åbentbart ikke. Hun stak Cecilie lige op i hovedet på Anette, som om det var et levende barn. Og jeg tror faktisk, at grunden til, at hun gjorde det, var, at lige pludselig blev der jo så stille, ikke? Efter al denne her råben og skrigen og renden frem og tilbage, så blev der helt stille, hvor man normalt jo hører gråd og skrig fra babyen. Og jeg ved ikke, om den jordemoder syntes, det var pinligt eller sådan noget. Det virkede i hvert fald, som om hun lavede den handling for at komme videre på en eller anden måde. Men hvad havde hun regnet med?

Anette: Lige da Cecilie var kommet ud, måtte Bjarne forlade stuen et stykke tid, og jeg lå i sengen med vuggen ved siden af mig. Jeg turde ikke rigtig kigge på hende, men det fik jeg samlet mig sammen til, og jeg fik også strakt en hånd ud og aede hende i ansigtet. Men det var ikke rigtig gået op for mig. Det var ikke gået op for mig, at jeg havde fået et barn, som var dødt. Mine forældre tog hjem, og på et tidspunkt stod jeg alene med hende i stuen, og jeg kan huske, at jeg tænkte, at hvis jeg ikke gjorde det nu, så ville jeg aldrig gøre det. Jeg skulle bare lige mærke hende. Og i det øjeblik, jeg tog hende op, brød jeg fuldstændig sammen. For det var lige præcis i det øjeblik, at det gik op for mig, at jeg havde fået et barn – men at hun var død. Den der glæde og moderfølelse, som fuldstændig overvælder en – specielt første gang, tror jeg, fordi man ikke rigtig ved, hvad det vil sige at få et barn – og så tanken om, at hun er død på samme tid. Glæden og sorgen på en gang. Det var utrolig hårdt.

Bjarne: Dagen efter havde vi en samtale med overlægen, som nævnte de ting, vi desværre blev nødt til at tage stilling til, blandt andet om vi ville have Cecilie obduceret. Jeg spurgte ham, hvor stor sandsynligheden var for, at de fandt en dødsårsag, og han sagde, at den var meget lille. Og med de forudsætninger ville vi hellere lade være med at få hende obduceret. Jeg kunne slet ikke klare tanken om, at der var nogen, der skulle skære i hende. Jeg syntes, at hun havde været udsat for nok, så det kunne jeg slet ikke have. Men selvfølgelig hvis der havde været en rimelig sandsynlighed for, at de kunne have fundet en årsag, så havde vi sagt ja.

Anette: Vi følte så også, at der skete en kovending et par dage efter Cecilies fødsel, da bedemanden kom ud til os. Hun fortalte os nemlig, at hun selv havde mistet en lille dreng for mange år siden, og det gjorde et kæmpeindtryk på os, for det var først der, vi fandt ud af, at vi ikke var de eneste i hele verden. Og vi så en person, som var kommet videre, og som i dag havde et ganske normalt liv. Hun åbnede også vores øjne for en masse muligheder omkring begravelsen: At vi kunne lægger bamser eller skrive breve til Cecilie, som også kunne komme med i kisten. Og at vi kunne se hende i kapellet inden, hvis vi ville. Bedemanden fortalte også, at det, ifølge hendes erfaring, var bedst, hvis man selv deltog så meget som muligt med at give sit barn tøj på og være med til at lægge hende i kisten. På det tidspunkt tænkte jeg, at hun var skingrende gal: Skulle vi trampe rundt i smerten? Og jeg havde heller ikke lyst til at få ødelagt det billede af Cecilie, som jeg havde fra hospitalet, da hun var nyfødt. Men vi valgte at følge hendes anvisninger, og det er vi glade for i dag. Mine forældre og min lillebror var med i kapellet, hvor vi gav hende tøj på og sad med hende. Og tog en masse billeder. Bjarnes familie så hende desværre ikke, for de bor i Jylland.

Bjarne: Men det var også deres egen beslutning. Bedemanden understregede meget, hvor vigtigt det var, at i hvert fald mine forældre kom og så Cecilie – både for min, men også for deres egen skyld. Det tænkte mine forældre over, men det kunne de ikke.

Hvordan har du det med det?

Bjarne: Det har jeg det egentlig okay med, for de skulle jo gøre, som de selv havde mest lyst til. Jeg er ret overbevist om, at i hvert fald min far ikke kunne klare det, for han er så glad for børn, og jeg tror ikke, han kunne bære tanken om, at hun var død. Jeg tror, han var bange for at bryde sammen.

Kan I huske, hvordan I havde det den første tid efter begravelsen?

Anette: Da alle folk var gået hjem efter begravelsen, tog vi op til hendes grav og tog en masse billeder af alle blomsterne, og der kan jeg bare huske den følelse af, at hele livet var blevet så pisseligegyldigt. Jeg kunne slet ikke se nogen grund til at være her. I den periode efter havde jeg det også sådan med Bjarne, at han skulle helst være ved siden af mig hele tiden. Jeg kunne ikke holde ud, at han skulle gå i bare to minutter, og det eneste, vi lavede i de dage, var at sidde og snakke med hinanden om, hvad der var sket. Eller vi lå i sengen og stirrede ud i luften. Vi tog sovepiller for at sove om natten og hver morgen, når jeg vågnede, så brød jeg fuldstændig sammen.

Bjarne: Jeg kan kun beskrive den følelse, vi havde, som en helt ekstrem tomhed. Det hele virkede tomt, og alt var ligegyldigt. Man er helt nede at skrabe bunden og i den tid, når jeg kørte bil, gjorde jeg det fuldstændig på rutinen. Ofte lagde jeg slet ikke mærke til, hvor jeg var, før jeg var nået frem, til hvor jeg skulle være.

Anette: Vi boede hos mine forældre et lille stykke tid efter, og det var meget forfærdeligt, da vi kom hjem, for jeg havde den tanke, at alt bare skulle fjernes fra hendes værelse, og der skulle males om og alt muligt. Jeg kunne slet ikke holde ud, at der var nogle af hendes ting. Vi besluttede os for, at vi ville køre ud og returnere nogle af de ting, vi havde købt – babyalarm, badekar og nogle andre store ting. Og jeg kan huske, at vi gik ud i denne her verden med alle de her mennesker, som stod og diskuterede tilbehør, og der gik det pludselig op for mig, hvor meningsløst det hele var. Vi gik bare rundt i sådan en boble. Lige i starten gjorde jeg også mange ting af hensyn til, hvad andre tænkte og mente. For eksempel havde vi lang tid før fødslen et scanningsbillede af Cecilie stående fremme, og det fjernede jeg, da hun var født. Sådan set ikke på grund af os selv, det var mere fordi, jeg ikke ville gøre folk forlegne, når de kom ind ad døren. Så de ikke skulle tænke: „Hvorfor i alverden har hun det billede stående? Barnet er jo dødt.“ I det hele taget har vi vist meget hensyn til andre. Vi har brugt meget tid på at forklare alt, hvad vi gjorde. Det gør vi stadigvæk. Som om vi skal retfærdiggøre de ting og ritualer omkring Cecilie.

Opfører folk sig, som om det er underligt, de ting I har og gør?

Anette: Jeg ved faktisk ikke, hvorfor vi forklarer så meget. Måske er det lige så meget for at forklare det over for os selv. Og måske er det også et udtryk for, at man ikke vil virke fuldstændig skingrende sindssyg. Efter Cecilies død snakkede jeg med en kvinde, der havde mistet sin dreng for nogle år siden, og hun fortalte mig, at hun dengang havde mest lyst til at proppe ham i fryseren derhjemme. Så hun kunne have ham hos sig hele tiden. Hvis hun havde fortalt mig det for et halvt år siden, så ville jeg sige, at hun var bindegal. Det er jo sygt. Men i dag kan jeg godt forstå hende. Et eller andet sted kan jeg godt forstå den trang til at have sit barn hos sig altid. Det er en fuldstændig vanvitig tanke, som man alligevel godt kan sætte sig ind i.

Nu er det snart tre måneder siden, Cecilie døde. Hvordan er det nu at gå rundt på gaden og købe ind og ordne dagligdags ting?

Anette: Jeg har det stadig lidt på samme måde. Jeg er ligeglad med, hvad tingene koster, jeg tager bare det, vi har brug for. Og når du ser alle de her mennesker, der går på gaden … .altså, der er så forfærdelig mange barnevogne nogle gange, ikke? For et stykke tid siden kørte jeg forbi vores gamle lejlighed, og jeg tænkte på, at det er ikke engang et år siden, vi boede der, og alt har bare ændret sig siden. Og jeg kunne godt tænke mig indimellem at spole tiden tilbage og bare en dag eller to være, som vi var dengang. Hvor vi ikke engang havde tænkt på at få et barn endnu. Jeg kunne godt tænke mig at spole tiden tilbage til dengang, hvor man bare havde alle de der dagligdags problemer. For de bliver så ligegyldige. Mange af sådan nogle småproblemer er måske heller ikke tilbage på det blus, som de var før i tiden, fordi alting, vi snakker om i dag, og alt, hvad vi gør, er med henblik på en ny graviditet. Det vil sige, at alt, hvad vi gør er ligegyldigt, indtil det sker. Da Bjarne og jeg mødtes, levede vi et meget overfladisk liv. Jeg havde min hest, og det gik jeg meget op i, og Bjarne havde sit arbejde, og hver weekend var vi i byen. Da vi så fandt ud af, at jeg var gravid, syntes vi jo, at det var interessant, men på en eller anden måde glædede vi os bare til, at jeg ikke var gravid mere, for så skulle vi i byen igen. Så måtte barnet til den tid blive passet af vores bedsteforældre, for vi skulle i hvert fald ud og lave gang i den. Men da vi så fik hende, da vi lige pludselig stod med hende i armene og mærkede den følelse af at have fået et barn, så blev alt andet ligegyldigt. Og jeg kan slet ikke forestille mig at gå tilbage til sådan en hverdag, hvor alt ens fokus ligger på, hvad der skal ske i weekenden. Jeg ved ikke, om jeg kan forklare, hvorfor det er så vigtigt med det barn, men jeg havde bare den fornemmelse, da jeg stod med Cecilie, at det er sgu derfor, jeg er blevet sat her på jorden! Der er derfor, Bjarne og jeg har mødt hinanden, det er på grund af det her barn. Ens forældre og alle ens venner kan godt fortælle, hvor meget det betyder at få et barn, men man ved det ikke, før man selv har fået et.

Bjarne: Jeg har det faktisk stort set på samme måde. Jeg tror, at lige pludselig har man fundet ud af, at der er andre kvaliteter end dem, man før har prioriteret højest. Da jeg mødte Anette, fyrede jeg den fuldstændig af i weekenden, og så fortsatte vi bare det liv sammen. Allerede da vi havde kendt hinanden i tre uger, begyndte vi lidt i sjov og lidt i alvor at snakke om at få et barn, men vi tog det ikke så seriøst, for det skete vel ikke foreløbig, så vi festede bare videre. Vi var da selvfølgelig klar over, at alt ikke ville blive som før, når vi havde fået det her barn, men vi havde det meget sådan, at vi ikke skulle lade os præge af, at vi skulle have et barn.

Anette: Nej, vi skulle i hvert fald ikke sidde hjemme hver lørdag aften og kun snakke om lykkehjulet og babybleer. Vi skulle stadig feste med vores venner, og så skulle barnet bare passes. Da jeg var gravid med Cecilie, var vi til et bryllup, og vi syntes, det var så irriterende, at deres børn var med, og vi sagde til hinanden, at hvis vi skulle giftes, så skulle vores barn ikke være der. Og vi skulle i hvert fald ikke giftes, når jeg var gravid, for så kunne jeg ikke drikke mig en brandert på. Men hele vores holdning til de ting har vi helt klart ændret nu.

Bjarne: Det handler nok i bund og grund om, at så længe man ikke har fået børn, kan man ikke sige hundrede procent, hvordan man vil reagere. Jeg havde da glædet mig meget til Cecilie, men jeg har aldrig været så meget til spædbørn. Jeg kommer ikke rendende og vil dikke dem, jeg har aldrig syntes, at de er specielt søde. De er mere interessante, når de bliver lidt ældre. Det er i hvert fald den forestilling, jeg gjorde mig under Anettes gra viditet. Men efter fødslen af Cecilie … lige pludselig så brister alle forudsætningerne. Alle de håb og tanker og drømme om fremtiden, de er væk. Og efterfølgende er alle de tanker, jeg har gjort mig, blevet så meget stærkere, for nu har jeg fået nogle andre følelser ind over også. Nu er det gået op for mig, at Cecilie var et udtryk for vores kærlighed til hinanden, og man bliver jo helt overvældet af sine følelser for det her barn. Og for mig at se er der kun en ting i livet, og det er at få et barn mere. Fordi al den kærlighed og alle de følelser, dem har jeg jo ikke nogen at give videre til. Og de er kun blevet forstærket, synes jeg, fordi man har gået og sparet op af noget, man så gerne vil give, men det kan man ikke komme til. Og hvad gør man så?

Er I stadig meget bevidste om datoen for hendes fødsel hver måned?

Anette: Der er så mange datoer i jaunar måned, som betyder noget, og som jeg overfører til hver måned: Den 10. var min første terminsdato, den 16. døde hun, den 17. blev hun født, den 19. havde jeg termin, og den 24. blev hun begravet. Alle de datoer tænker jeg over hver måned. Vi har også snakket meget om, at julen i år bliver forfærdelig, for på det tidspunkt sidste år var jeg højgravid. Og nu går der ikke lang tid, før vi på denne her tid sidste år fandt ud af, at jeg var gravid, på det og det tidspunkt sidste år havde jeg kvalme, på det og det tidspunkt sidste år var jeg så og så langt henne … alle de her ting, ikke? Men jo, den 17. tænker jeg meget på hende. Og når jeg snakker med andre, der har mistet deres barn, kan jeg heller ikke lade være med at tænke på, hvad vi lavede den dag, de mistede deres. Mange af dem, vi har snakket med, mistede jo før os, og der tænker jeg på, at der gik vi stadig rundt i lykkelig uvidenhed om denne her tragedie, der skulle ramme os.

Hvad svarer I, hvis I bliver spurgt, om I har børn?

Bjarne: Jeg har ikke været ude for det endnu, men jeg har tænkt meget over, hvad jeg skal sige, når det sker. Jeg tror, at jeg vil vejre stemningen en smule, inden jeg siger noget. Mest fordi, hvis jeg ikke selv har lyst til at snakke om det, så vil jeg nok ikke bringe det på bane. Men ellers tror jeg faktisk, at jeg vil være hundrede procent ærlig, og så må det være op til folk, hvordan de vil reagere.

Anette: Jeg prøvede faktisk at opsøge situationen forleden dag, da jeg var til hundetræning med vores hund. Når vi har pause, står man jo og småsludrer, og jeg prøvede at fremprovokere en eller anden situation, hvor jeg ville blive spurgt, om jeg havde børn. For at afprøve mig selv og se, hvordan jeg ville reagere. Så jeg snakkede om, at vi jo gerne ville have en familievenlig hund, der var god til børn og så videre. Men hende jeg stod med, spurgte mig ikke. Men jeg er helt sikker på, at jeg ville sige, at jeg har et barn.

Hvordan har folk håndteret Cecilies død?

Anette: Den umiddelbare reaktion fra folk var god, fordi der var rigtig mange mennesker, der ringede til os. Selv en af Bjarnes gamle venner, som han ikke havde snakket med i fem år, skrev et brev til os. Så den første reaktion, man får, er meget overvældende med masser af telefonopkald og blomster. Det, der så sker, er, at vi senere fornemmer, at folk holder op med at ringe og spørge, hvordan vi har det. Og når vi er sammen med andre, bringer de ikke emnet på bane af sig selv. Og det er også der, hvor vi står nu: Nogle er flinke til at bringe det op, men andre nævner det overhovedet ikke. Og hvis vi snakker om Cecilie, og folk begynder at sidde med flakkende øjne og kigge væk, så virker det, som om det ikke interesserer dem, men det kan jeg ikke tro. Jeg ved så ikke, om det for at beskytte sig selv, fordi de ikke kan lide at snakke om det. Men altså, det her med at folk beskytter os: Jeg var ude for, da jeg havde en veninde på besøg, som spurgte til begravelsen, at jeg begyndte at græde. Og hendes reaktion var nærmest undskyldende: „Åh nej, nu har jeg gjort dig ked af det.“ Men jeg sagde, at det gjorde hun ikke, tværtimod var det her åbenbart et område, jeg havde behov for at snakke om. Et andet eksempel var dagen efter Cecilies begravelse, hvor vi var til min farmors 80-års fødselsdag. Den faldt meget uheldigt i forhold til Cecilies død, men vi besluttede os alligevel for at tage forbi og sige tillykke. Min nærmeste familie var der, men Cecilie bliver ikke nævnt med et eneste ord. Ikke ét ord. Og det er dagen efter hendes begravelse! Vi kunne jo slet ikke sætte os ind i, at man sad og snakkede om alt muligt andet med sin nærmeste familie dagen efter, man havde begravet sit barn. Vi har den opfattelse, at det var for at skåne os, for at vi ikke skulle bryde sammen, eller hvad det nu er, folk er bange for. Men jeg føler det som en dårlig undskyldning. Og vi ved godt, at det ikke var for at gøre os ondt, at ingen nævnte noget dengang, men det var bare en dum måde at prøve at skåne os på

Bjarne

Anette

Er det jeres fornemmelse – at folk tror, at jeres sorg er overstået nu?

Anette

Bjarne

Anette

Synes du, at det er forkert af folk, at de ikke er der mere for jer?

Anette

Hvad har I hørt af trøstende bemærkninger?

Anette

Bjarne

Tror I, at I ville få den slags bemærkninger, hvis det var en to-årig, I havde mistet?

AnetteBjarne

Hvordan har I det med, at I aldrig så Cecilie i live?

Anette

Bjarne

Føler I jer som forældre?

Anette