Line Kyed Knudsen

Älskar, älskar inte 2 – Jag och Marco

SAGA Egmont

Älskar, älskar inte 2 - Jag och Marco

Är översatt från danska av Sonja Melinder efter

Elsker, elsker ikke: Mig og Alexander

Copyright © 2012, 2017 Line Kyed Knudsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711726334

1. E-boksutgåva, 2017

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är et förlag i Lindhardt og Ringhof, ett företag inom Egmont-koncernen

Kapitel 1

Jag har aldrig haft en pojkvän förr. Jag har inte varit kär heller. Men Sofie tycker att det är på tiden. Det är klart att jag har provat på att kyssas och enligt Sofie är många av killarna kära i mig. Det tror jag inte riktigt på. Jag är säker på att det bara är någonting hon säger för att vara snäll. Hon är sådan, Sofie. En god vän. Vi har känt varandra sedan första klass. Nu går vi i sjuan.

”Det är en sak jag måste tala om för dig, Ida!” säger hon en kväll när vi står framför den stora spegeln i mitt rum. Vi håller på att göra oss i ordning för att gå på fest. Det är varmt och jag har öppnat båda fönstren. Vi kan höra mamma och min lillasyster prata där ute.

Sofie ser så där länge och allvarligt på mig, som bara hon kan. ”Jag pratade med Alexander i går”, fortsätter hon och drar ett djupt andetag. ”Han frågade om du skulle på Ellas fest.” Hon drar igen blixtlåset på min sminkväska med ett snabbt ryck.

Jag nickar. Det är självklart att jag ska på festen. Det är den sista före sommarlovet. Den är hemma hos Ella. Sofie och jag har använt hela den senaste timmen åt att prova kläder och sminka oss.

”Jag tror att han är kär i dig”, säger Sofie.

”Varför tror du det?” frågar jag.

”Jag bara tror det”, säger Sofie och granskar sig själv i spegeln. Hon har lånat en klänning av mig och den sitter perfekt på hennes smala kropp.

”I så fall skulle det ju vara praktiskt om jag var kär i honom också”, säger jag ironiskt och blänger på min egen bild i spegeln.

Jag har försökt bli kär förut. Flera av killarna i klassen är faktiskt båda snygga och gulliga, men det händer liksom ingenting i mig när jag ser på dem på det sättet. Jag har kysst både Sebastian och Daniel, men det händer ingenting då heller. Ingen hjärtklappning och inga fjärilar i magen. Jag har prövat på att hålla dem i handen på bio också, men det var bara varmt och jag blev svettig och kladdig om handen.

”Du är lång och ljus”, säger Sofie medan hon stryker mascara på ögonfransarna med stor omsorg. ”Därför passar du och Alexander så bra ihop. Han har också ljust hår.” Hon suckar lite djupare än hon brukar. ”Han är snyggast i klassen.”

Det tycker faktiskt inte jag. Jag tycker egentligen att Alexander är lite tråkig. Varenda tisdag och torsdag spelar han fotboll. Men jag känner ändå ett slags spänning i magen. Det kan ju hända att han vill vara tillsammans med mig. Visst känns det smickrande. Minst två av tjejerna i parallellklassen är galna i honom.

Sofie ger mig en sträng lärarinneblick. ”Kom nu ihåg att vara ärlig mot honom. Lovar du det?”

”Självklart”, säger jag och slår ut med armarna.

”Du måste se till att du inte överdriver”, fortsätter Sofie och petar lite vid ena ögonbrynet. ”Det är inte charmigt.”

Jag är nära att bli förnärmad. Jag tycker att det är mycket länge sedan jag överdrev. Tidigare hade jag ovanan att berätta historier som inte var sanna.

”Du ljuger, Ida!” skrek Ella i klassen en gång, när jag berättade att pappa fått jobb som chefskock hos en prins i Dubai och bodde i ett slott av renaste guld.

”Det är därför han inte bor på Droselvägen tillsammans med mamma och mig. Hans karriär som kock är otroligt krävande”, förklarade jag för Sofie och Ella och de andra tjejerna i klassen och såg viktig ut. ”Han skickar hem massor av pengar till oss!”

Jag vet att jag överdrev hejdlöst, men den gången tyckte jag inte att jag ljög. Inte riktigt. Min pappa har nämligen arbetat utomlands en gång i tiden. På en färja mellan Danmark och England. Och han har varit SÅ nära att få ett jobb i Dubai, eftersom han är en mycket duktig kock.

”Har inte din mamma och pappa bara skiljt sig då?” frågade Ella förra sommarlovet.

Jag hade skakat på huvudet.

”Han är i Dubai, säger jag ju!”

Veckan därpå hade mamma presenterat mig för en ny styvpappa och en lillasyster i magen. Sedan dess har jag inte pratat om min pappa.

Sofie och jag sminkar oss färdigt och fixar håret. Jag tänker på Alexander. Han är duktig i skolan. En av de där som alltid räcker upp handen och kan svara på allt. För ett år sedan var jag längre än han, men nu har han växt mig över huvudet.

Min styvpappa, Rasmus, kör oss till festen. Kvällssolen lyser in genom framrutan, så Rasmus har sina stora solglasögon med spegelglas på sig. Han liknar en elitsoldat från armén i sin gröna träningsoverall.

”Kolla utsikten, tjejer”, säger han när vi kommer upp på backkrönet vid Mågvägen. Vi kan se den ljusgröna bokskogen och det blå havet bakom den. Allt glimmar i solens sista strålar. Det får mig att tänka på Perser och Grekland, där mamma och jag var på semester sista sommaren vi var ensamma. Före Rasmus och före min lillasyster. Perser är alltså inte en katt, utan en drömkille, som jag uppfann på hotellet i Grekland. Jag vet inte varför jag kallar honom något så konstigt som Perser. Han är en helt vanlig prins med sandaler, sabel och turban, som han drar av sig när han är på besök hos mig. Då låter han det långa, svarta håret falla fritt och skakar det i slowmotion. Naturligtvis är han över 170 centimeter, så han passar mig perfekt. Vi är jämnåriga. Eller, han kanske är lite äldre, men högst sjutton år. Egentligen spelar det ingen roll hur gammal han är, för han finns ju inte. Och i drömmen är jag själv sexton år och inte tretton, så jag vågar vara lite djärvare.

Mamma köpte resan till Grekland på nätet en kväll när jag hade gråtit över min dumma pappa. Det var i sexan och han hade inte skickat någon julklapp till mig. Mamma hade startat sin laptop och visat mig en massa läckra stränder och hotell i Grekland. Och så hade hon köpt en resa på nätet.

Vi ska ha all inclusive, hade hon sagt. All inclusive innebar att man fick allt möjligt gratis. Jag kunde få så mycket glass jag ville, utan att det kostade någonting. Och det var då jag började drömma om honom. Om Perser. Han var nämligen grek och plötsligt blev jag en grekisk prinsessa, som bodde på ett hotellslott på en karg klippö, omgiven av delfiner och azurblått hav.

Jag har fortfarande inte riktigt förlåtit mamma, att hon – hux flux – blev gravid med Rasmus. I år ska vi inte resa till Grekland. Jag har förstås drömt om det där hotellet med pool och havsutsikt, där jag kan leka att jag träffar Perser igen. Där skulle jag stå och se ut över havet och vänta på min grekiska prins varenda dag. Inte för att jag vet om en grekisk prins kan heta Perser, men det spelar ingen roll, bara han är snygg. Har svart hår och havsblå ögon och en sabel som han kan hugga huvudet av drakar med i ett enda hugg.

”Uppför er ordentligt nu, flickor”, säger Rasmus leende och hoppar elegant ur bilen och håller upp dörren åt oss. Jag tycker det är pinsamt. Men det allra värsta är att vi kör omkring i en illgul bil där det står FF – Fantastisk Form på sidan. Min styvpappa äger nämligen stadens träningscenter och är själv bred som ett hus.

”Tusen tack för skjutsen”, säger Sofie artigt och är nära att vricka foten i sina sandaler med klack, som hon också har lånat av mig.

Jag tar Sofie under armen och lutar huvudet bakåt. Vi står framför stadens högsta hus. Åtta våningar. Uppifrån Ellas lägenhet kan man se havet, skogen, skolan, gallerian och alla smågator med radhus av gult tegel. Jag suckar. Jag är inte riktigt på festhumör, trots att klassens snyggaste kille möjligtvis är kär i mig.

”Jag hämtar er klockan tolv!” ropar Rasmus efter oss och smäller igen de gula bildörrarna.

Jag vinkar till honom, men det verkar snarare som om jag viftar bort en fluga.

Det är Ellas fest. Hon bor i en stor lägenhet på åttonde våningen. De båda andra sjuorna är också bjudna. Efter sommarlovet ska vi flyttas om till nya klasser. Det har lärarna bestämt, eftersom de andra klasserna inte fungerar alls. Det är något jag aldrig pratar med Sofie om, men alla vet att Jonas, hennes bror, hör till de värsta bråkmakarna. Han hänger nere vid centrum efter skolan tillsammans med ett gäng killar från Högmarkskolan, som ligger i andra änden av staden.

Jag ser fram emot att komma i en ny klass. Sofie är så klart min allra bästa vän, men ändå hoppas jag lite att vi ska hamna i olika klasser. Då kan jag pröva på något nytt. Vi är ju ändå tillsammans för jämnan och ibland händer det att jag känner att jag behöver lite luft.

”Alexander och Sebastian dricker öl!” viskar Sofie till mig när vi sitter i soffan och äter chips och dricker läsk. Musiken är på hög volym och rummet är proppfullt av folk.

Sofie pekar mot gardinen. Jag fnissar. Det går inte att ta miste på vad hon menar. Det står några bakom de tjocka, långa gardinerna vid altandörren. Om de försöker gömma sig lyckas de verkligen dåligt.

Jag reser mig upp och går dit. Jag viker undan gardinen och går in till dem.

”Hej, killar!” säger jag högt och brottas lite med tyget som klistrar sig fast vid mina bara armar.

Alexander står med en ölburk i handen. ”Vi dricker öl”, viskar han och tar en klunk.

”Äckligt!” säger jag och menar det. Öl smakar inte gott. Jag känner lukten av det här bakom gardinen. En sötaktig, kvalmig stank.

”Vi blir skitfulla”, viskar Sebastian och fnittrar.

“Ha! Inte på en enda öl”, säger jag och viftar avvärjande med handen när Alexander erbjuder mig sin burk.

”Har du lust att följa med ut på altanen?” frågar han.

”Okej”, säger jag.

Sebastian tömmer burken och försvinner, sjungande. Jag är nyfiken på om Sofie har rätt. Om det verkligen är meningen att vi ska bli tillsammans i kväll. Altanen är helt perfekt. Solen hänger gul och rund bakom träden och horisonten är flammande röd. Vi står ensamma och Alexander lägger en arm om mina axlar.

Kapitel 2

Jag ser länge på Alexander. Vi står på Ellas altan. Han vill att vi ska bli tillsammans. Han har just frågat. Det är mycket romantiskt att stå där och se solen gå ner. Jag anstränger mig verkligen för att känna en fjäril i magen. Men det finns ingen där. Bara chips. Och de ligger tungt och stilla.

”Du säger väl ja?” frågar Alexander och kramar mig.

Jag ska just till att nicka, för någonting måste jag ju göra. Men då känner jag hans hand. Sakta drar han handen ner från min skuldra till ena bröstet. Jag sneglar på den medan han klämmer lite utanpå klänningen. Det kanske är ett misstag. Han kanske tror att jag är en ketchupflaska. Han trycker i alla fall på mitt bröst på samma sätt som man gör när man vill ha ut någonting ur en halvtom flaska. Sedan börjar han göra likadant med andra bröstet, men då är gränsen nådd. Jag har inte sagt ja, ändå står han och kladdar på mig. Illa luktar han också, av ölen.

Jag tar ett steg tillbaka och blåser upp mig i solnedgången. Jag ställer mig på tå, så att jag blir lite längre än han.

”Nu slutar du, Alexander!” väser jag.

Egentligen menar jag bara att han ska sluta upp med att ta mig på brösten, men Alexander snurrar på klacken och rusar in, röd i ansiktet och utan att säga någonting.

När jag går tillbaka in efter en liten stund kommer Sofie fram till mig.

”Vad är det som har hänt?” frågar hon med stora ögon. ”Vad har du sagt till honom?”

”Ingenting. Men han tog mig på brösten”, säger jag buttert, för jag är fortfarande chockerad över att han rörde vid mig så där. Men han kanske är full. Han har ju delat en burk öl med Sebastian. Jag suckar och ser mig om efter Alexander i rummet. Det kan hända att jag var lite för hård mot honom, men jag vägrar låta någon kille ta mig på brösten. Det är verkligen inte därför jag har fått dem.

Egentligen har jag faktiskt ingen aning om varför jag har fått dem. Brösten, alltså, för jag kommer aldrig i livet att använda dem till någonting. Det är absolut idiotiskt att Gud har gjort dem stora som ballonger. Jag ska aldrig ha barn. Aldrig någonsin! Det har mamma sett till. Hon använder sina hängbröst varenda dag när hon ammar min lillasyster och det är knappt så att man står ut med att se det. Jag vägrar nästan tro att jag själv har hängt i en av de där ljusröda bröstvårtorna, rapande och mätt.

Sofie försvinner ut från rummet och jag tömmer en cola och dansar lite med Ella, sedan slänger jag mig ner bredvid Sebastian i soffan. Om Perser hade varit med här skulle allt ha varit mycket roligare. Han skulle ha dansat arabisk dans och kysst mig på handen innan vi flög ut från altanen på hans flygande matta. Och han skulle aldrig i världen ha druckit öl. Bara te.

Sofie kommer in i rummet igen. Hon går raka vägen fram till mig. ”Sitter du och sover?” ropar hon genom musiken. ”Har du också druckit öl?”

Jag skakar på huvudet. ”Det är klart att jag inte har, idiot.” Jag himlar med ögonen och stoppar en näve chips i munnen. Jag svettas. Det är varmt i rummet. Nästan som i Grekland. Jag smaskar och hasar mig djupare ner i soffan och sköljer ner chipsen med cola.

”Alexander har låst in sig på toaletten”, säger Sofie och ruskar mig. ”Det är ditt fel!” Sofie verkar alldeles ursinnig på mig. Jag har aldrig sett henne sådan förr. Hennes platta bröst hävs och sänks under den åtsittande, ljusblå klänningen. Jag skyndar mig ut och bankar på toalettdörren. ”Alexander!” Lås upp!” ropar jag ilsket. ”Det är jag! Ida!”

Alexander öppnar med detsamma. Jag stänger dörren och ser på honom. Han suckar tungt och lutar pannan mot spegeln. Han blinkar med ögonen, som om han hade tårar i dem.

”Alltså, jag menar inte att jag inte vill att vi ska vara tillsammans”, börjar jag. Jag står inte heller ut med att han är så ledsen. Jag vill gärna göra Sofie glad också. Hon vill ju så gärna att vi ska vara tillsammans. Och fem minuter senare är vi det, men jag är fortfarande inte kär i Alexander. Inte ens fast han har lovat dyrt och heligt att inte röra mina bröst igen. Resten av festen sitter vi bredvid varandra i soffan. Alexander lägger armen om mig. Den är tung. Jag får ont i baken och det känns som om han hänger på mig.

”Det känns lite obekvämt, Alexander”, säger jag med min mjukaste röst. Jag vill inte såra honom igen.

I ställer tar jag hans hand i min. Det känns lite bättre. Ett ögonblick föreställer jag mig att vi bara är mycket goda vänner. Men när Alexander plötsligt kysser mig på kinden spärrar jag upp ögonen och torkar kinden med baksidan av min hand.

”Blä!” har jag lust att säga, men jag gör det inte. Jag har ingen som helst lust att sitta här på Ellas fest och pussas. Jag har inte lust att dansa heller. Annars brukar jag släppa loss med Ella, men inte nu. Alexander fortsätter att ta min hand hela tiden, fast gång på gång drar jag den åt mig för att dricka läsk eller ta en näve chips från skålen. Hade jag inte haft Sofie på min andra sida skulle det hela varit pinsamt, men det verkar som om hon känner på sig att hon inte ska lämna mig ensam med Alexander. Inte nu. Inte i kväll. Jag är inte redo.

Sofie ler mot oss hela tiden. En aning stelt kanske, men sådan är Sofie.

”Ni är det perfekta paret”, viskar hon till mig flera gånger.

Jag nickar, stel som en pinne. Jag känner mig inte alls perfekt.

På förmiddagen nästa dag ringer Alexander. Det är lördag. Sofie håller på och packar ihop sina saker och jag har glömt att stänga av mobilen. Han frågar om vi ska ses i kväll.

”Vad han är tokig i dig”, säger Sofie efter samtalet. Hon rullar ihop sovsäcken hårt, så att det går att pressa in den i fodralet.

Jag nickar tveksamt. ”Jag är tokig i honom också”, säger jag. Det är lögn, men jag är bra på att ljuga. Jag borde vara tacksam. Jag har just fått min första pojkvän och jag borde vara jublande lycklig. I stället undrar jag bara vad jag ska ta mig till med honom när han kommer hit.

Och när han kommer blir det lika pinsamt som jag trodde att det skulle bli. Vi sitter bredvid varandra i soffan och säger ingenting, tills jag föreslår att vi ska se en film. Det är han med på, så vi sitter i två långa timmar och ser en dvd om en flicka som slåss mot en massa andra ungar i en skog i något slags lek. En av killarna är kär i henne, men hon är inte riktigt kär i honom. Hon låtsas bara vara det och på det viset överlever hon.

”Galet cool film”, säger Alexander och sträcker på sig så att jag måste trycka mig mot väggen.

När vi kommer till skolan på måndagen vill Sofie veta vad var har gjort, nu när vi har blivit ihop. Vi ska egentligen göra ett grupparbete tillsammans med Sebastian och Alexander, men jag orkar inte. Det är faktiskt ganska knepigt att vara både klasskamrater och ett par.

”Håller ni på och kysser varandra och så där?” frågar Sofie och lutar sig fram över bordet. Jag tycker att hon stirrar girigt på mig.

”Ja, det är klart. Lite. Och så lite tafsande utanpå kläderna och så”, ljuger jag. Sanningen är ju den att vi bara såg den där filmen. Och jag har gjort allt jag har kunnat för att slippa bli kysst.

Hela veckan försöker jag att vara tillsammans med Alexander så lite som möjligt. Vi träffas ju i skolan varenda dag och det tycker jag räcker. Han behöver inte komma hem till mig varenda kväll. Högst två gånger i veckan. Det räcker.

”Du har verkligen tur”, suckar Sofie. ”Alexander förtjänar verkligen en flickvän som du.”

”Japp”, mumlar jag, sjuk av samvetskval. Jag tänker aldrig på Alexander. Jag får inga fjärilar i magen när han kommer hem till mig. Jag känner mig bara irriterad. Jag vill mycket hellre drömma om Perser. Men det kan jag ju inte tala om för någon.

När sommarlovet börjar har vi fortfarande inte kyssts. Alexander börjar bli otålig. Vi ser bara film tillsammans när han är hemma hos mig. Dessutom kan jag inte smälta att vi inte ska göra någonting alls på sommarlovet.

”Jag önskar så att vi kunde resa till Grekland igen”, suckar jag efter sista skoldagen. Jag sitter i soffan och äter upp det sista ur godispåsen som vi fick när vi var uppe i lärarrummet och tog adjö av våra klasslärare.

Rasmus grymtar bara och trycker på sin mobil som om han över huvud taget inte hör mig. Mamma sitter och ammar lillasyster samtidigt som hon dricker kaffe. Hon skakar irriterat på huvudet. Hon har förklarat det många gånger. Vi har inte råd i år eftersom det ska köpas säng och bärsele och bebiskläder åt lillasyster.

”Vi ska se till att vi får ett härligt sommarlov här hemma i stället”, säger min löjliga mamma.

”I stället för en resa har du fått en söt liten syster”, säger Rasmus, ler och lägger ifrån sig mobilen.

Jag blänger ilsket på barnvagnen ute på terrassen. Jag har aldrig önskat mig en lillasyster. Jag har bara önskat mig en resa till Grekland. Jag har inte önskat mig Rasmus heller, men han flyttade hit i alla fall så fort mamma hade gett mig chockmeddelandet: hon var gravid med en man hon hade träffat genom sitt arbete. Mamma säljer nämligen maskiner till FF - Fantastisk Form och hon hade träffat Rasmus på träningscentret. I höstas kom han med ett flyttlass och fem kompisar och lastade in svarta skinnmöbler och massvis med proteindrycker i infarten. Skinnmöblerna hamnade tack och lov i garaget, något vett hade mamma i alla fall kvar. Vi har fortfarande vår mjuka, ljusbeiga soffa med de lysande röda prydnadskuddarna jag sytt på fritids en gång. Och ska jag vara ärlig så är Rasmus teve faktiskt riktigt skaplig. Den är jättestor och har surroundljud och jag har fått den gamla teven till mitt rum.

”Och då kan du ju vara tillsammans med Alexander hela sommaren”, fortsätter mamma och blinkar menande till Rasmus.

”Du får gärna följa med mig till centret och träna också”, säger Rasmus och tar min rapande lillasyster i famnen.

”Och det tror du?” mumlar jag och slänger upp mina långa, bleka ben på bordet. Han låter nästan som Sofies pappa, som också har mani på träning av alla slag.

”Tycker du att jag är tjock?” frågar jag misstänksamt och drar in magen så mycket jag kan.

”Inte det minsta, men det är bra för hälsan”, säger Rasmus kvickt och tuggar energiskt på sitt tuggummi.

”Tycker du att det verkar vara något fel på min hälsa?” frågar jag och suger in kinderna och drar tillbaka mitt ljusa hår bakom örat.

”Nej, du ser ut som hälsan själv”, suckar Rasmus och går för att byta på lillasyster.

Precis som det är svårt för mig att bli kär i Alexander har jag väldigt svårt att lära mig att älska min lillasyster.