Susanne Horsdal

De Største Jernladies

– En historie om ti af de bedste kvindelige håndboldspillere

Lindhardt og Ringhof

De Største Jernladies

Original udgave udgivet af Byens Forlag

Copyright © 2016, 2017 Susanne Horsdal og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711726389

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Der var engang

Sådan begynder gode eventyr. Og eventyr handler om noget, der skete engang. Det samme gør denne bog. Nu er sport om noget en ret, der smager bedst varm. Så kan man sidde der i hallen, på stadion eller foran skærmen og leve sig ind i kampen, mens dramaet udspiller sig for øjnene af en. Juble, glædes, græmmes, frustreres, bande og gøre sig klog på, hvordan alting skulle være grebet an. Eller overgive sig til den totale eufori. Sport taler til vores følelser, og følelser skaber minder.

I denne bog er jeg gået ned ad mindernes lange landevej til dengang, en flok kvindelige håndboldspillere tordnede ind i dansk idrætshistorie med guld på stribe og bjergtog en hel nation. “De jernhårde ladies,” som de også blev kaldt, var noget nyt og særligt. De vandt, de begejstrede, og de begravede endegyldigt klicheen om, at livet er for kort til kvindehåndbold.

Blandt alle disse spillere, som gennem de seneste 25 år har tegnet dansk kvindehåndbold på højeste niveau, er der imidlertid nogle, der har skilt sig ud som lidt større profiler end andre. At forsøge at afgøre, hvem der er de største, svarer til at diskutere, hvad der er højest – Rundetårn eller et tordenskrald. Det kan være en sjov diskussion, men det er også en umulig diskussion uden facit.

I denne bog har jeg udvalgt ti profiler, som har efterladt et lidt mere markant indtryk i min hukommelse. Med nedslag i deres landsholdskarrierer og højdepunkter fra nogle af de nøglekampe, de var med til at afgøre, prøver jeg at tegne et billede af, hvad det var, der gjorde dem til noget helt særligt. For de mange, som ikke er med i bogen, skal udtrykket “ingen nævnt, ingen glemt” tages bogstaveligt.

Jeg håber, at denne bog kan være med til at genopfriske nogle af de mange store oplevelser, som det danske kvindelandshold har givet alle os, der holder af sporten.

Susanne Horsdal

København 1. november 2016

Susanne Munk Lauritsen, juli 1996.

Susanne Munk Lauritsen

Forberedt til fingerspidserne

“Hun hed Sybil Grüner, hende der skød. Det er åndssvagt at bære rundt på i hjernen her tyve år senere, men jeg kan stadig huske, præcis hvor hun skød. Hvorfor lokkede jeg hende ikke til at skyde, sådan som jeg vidste, jeg kunne? Hvis jeg havde reddet det straffekast, var vi måske slet ikke kommet ud i den omkamp, som vi endte med at tabe.”

Ordene tilhører Susanne Munk Lauritsen og handler om det straffekast, som Tyskland havde fået kort før slutfløjt i VM-finalen i 1993 – eller det vil sige, de tilhører Susanne Munk Wilbek, for da de blev udtalt til Jyllands-Posten i 2013, havde hun skiftet navn til Susanne Munk Wilbek.

Men ligesom Preben Elkjær i Danmark altid vil være Preben Elkjær og ikke Preben Elkjær Larsen – eller Preben Larsen, som han blev kaldt i f.eks. Belgien – vil det for de fleste danskere, der kan huske Susanne Munk som en af verdens bedste håndboldmålmænd, altid falde mest naturligt at omtale hende som Susanne Munk Lauritsen.

At hun undervejs i en imponerende karriere blev gift med Ulrik Wilbek er i denne sammenhæng mindre væsentligt, for Susanne Munk Lauritsen blev en stjerne under eget navn, og det var da også først umiddelbart før karrierens absolut sidste kampe i 2001, at hun valgte at skifte efternavn.

At hun skulle ende som en af verdens bedste målmænd, var ikke skrevet i noget manuskript. Susanne Munk Lauritsen voksede op på en gård godt tre kilometer fra Vellev og spillede håndbold i den lokale klub Vellev IF lidt uden for Viborg. Pladsen i målet havde hun fået ved et tilfælde på grund af et afbud til holdet. Det skulle vise sig at blive et vigtigt afbud – i første omgang for Susanne Munk Lauritsen og senere for det danske håndboldlandshold.

Den unge pige viste sig nemlig at have stort talent på målmandspladsen og endte via diverse talenthold på ungdomslandsholdet årgang 1987. Samme år skiftede hun til Viborg, som dengang lå i landets næstbedste række. Fuldtidsjobbet i det lokale supermarked blev passet sammen med ulønnet håndboldtræning to gange om ugen.

Det danske damelandshold havde på daværende tidspunkt ikke leveret resultater i årevis, og i 1987 havde DHF (Dansk Håndbold Forbund) sågar proklameret, at de ville lukke damelandsholdet. Der var ikke råd til at holde både herre- og damelandshold kørende. Lukningen blev afværget – primært på grund af kvindernes egen kampvilje og evne til at skaffe en sponsor. Men det var ikke noget, der fyldte meget i Susanne Munk Lauritsens bevidsthed i de år. Hun var ungdomslandsholdsspiller og havde fokus på det.

Ulrik Wilbek havde imidlertid set en frygtelig masse talent i en flok unge spillere, inklusiv Susanne Munk Lauritsen, på et trænerseminar i 1985, hvor de var “kaniner”, og da han et halvt år efter fik chancen for at træne dem i DHF-regi, slog han til med det samme. Det var derfor Ulrik Wilbeks piger, der i 1987 på hjemmebane rullede lunten ud til det damehåndboldfyrværkeri, der senere skulle bjergtage en hel nation i årevis.

Ikke at der var voldsomt store forventninger til U-VM-holdet. De var gode, bevares, men det var jo damehåndbold, som ingen rigtigt regnede for noget. I takt med at sejrene kom, fulgte imidlertid også opmærksomheden, og i tiltagende fyldte haller og med medierne på sidelinjen lykkedes det ungdomslandsholdet at hente VM-sølv.

“For mig var det hele nærmest magisk. Da jeg stod der i Grindsted Hallen til vores første VM-kamp, var jeg helt overvældet. Jeg havde aldrig set en 1. divisions-kamp, og jeg anede heller ikke, hvem der var de bedste spillere i landet. Jeg vidste, vi havde en eliterække, men jeg kendte ikke holdene. Og nu skulle jeg spille VM. Det var nærmest uvirkeligt.” fortalte hun senere til Politiken.

Blandt de spillere, der fik deres gennembrud i den turnering, var Susanne Munk Lauritsen, som snart efter blev indlemmet på A-landsholdet og fik debut 18. november 1987 mod DDR. Hun har senere i et interview fortalt, at hun endnu havde til gode at overvære en damelandskamp, da hun selv kom med i A-truppen, og det nærmeste, hun kom et målmandsidol, var legendariske Mogens “Muggi” Jeppesen, som hun havde set som lille til en kamp i Randers.

I 1988 kom Wilbek til som træner i 2. divisionsklubben Viborg, ligesom Susanne Munk Lauritsen fik nye klubkammerater i form af en række af de spillere, hun havde vundet U-VM-sølv med, og året efter var Viborg i 1. division.

A-landsholdet, der havde overlevet i DHF-regi, havde stadig ikke den store succes, men formåede dog med nød og næppe at kvalificere sig fra B-VM i 1989, der blev afviklet i Danmark, til A-VM i Seoul i 1990. Her blev holdet nummer ti, hvilket lige nøjagtig ikke var nok til at komme med til næste A-VM, der skulle spilles i Norge i 1993. På det tidspunkt var der endnu ikke noget, der hed EM, og udsigterne for det kvindelige landshold var ikke ligefrem opmuntrende. Til Danmarks held endte storpolitik med at spille en afgørende rolle for den succesbølge, som dansk damehåndbold skulle komme til at ride på. I Seoul havde både Vesttyskland og DDR spillet sig blandt de ni bedste og var dermed kvalificeret til den næste VM-slutrunde. Men efter at Tyskland efter Murens fald igen var blevet samlet, skulle landet også stille op som en samlet nation ved VM, og dermed slap Danmark med til Norge på yderste mandat.

I 1991 overtog Ulrik Wilbek ansvaret for A-landsholdet fra Ole Eliasen, der blandt andet er berømt for bemærkningen om, at livet er for kort til kvindehåndbold. Den bemærkning skulle blive manet noget så eftertrykkeligt i jorden senere. Og det hjalp, at den nye landstræner havde næsten tre år til at forberede holdet til det næste mesterskab og kunne indlemme de mange talenter fra ungdomslandsholdene samtidig med, at han skruede voldsomt op for træningsmængden. Spillerne var samlet op mod 100 dage om året. Og blev bedre. Ikke at der var ret mange, der for alvor bed mærke i det, men Danmark formåede faktisk at vinde træningsturneringen FM Cup – en slags for-VM – i 1992.

Den turnering var Susanne Munk Lauritsen ikke med til. Faktisk var hun ude af landsholdet i over to år fra begyndelsen af 1991 til midten af 1993. Ikke fordi hun ikke var god nok, men fordi hun var skadet. I halvandet år døjede hun med knæproblemer.

“Jeg fik hele tiden at vide, at der intet var galt. Det fik mig til at træne mere og mere for blot at konstatere, at jeg ikke kunne spille. Nogle uden for kredsen omkring holdet gav udtryk for, at jeg led af præstationsangst, andre at jeg var hypokonder. Jeg havde selv frygtet, det var galt med korsbåndet, men alligevel var det en lettelse at få stillet diagnosen. Så vidste jeg, der kun var et halvt år, til jeg igen kunne spille,” fortalte hun senere til BT.

Det vidste hun, fordi det var anden gang, hun var ramt af en korsbåndsskade. Den første havde hun været igennem i 1988. Dengang fik hun at vide, at hun aldrig ville komme til at spille håndbold mere, og hun har senere regnet ud, at hun i sin godt ti år lange landsholdskarriere var skadet i fire og et halvt år.

I det hele taget blev alvorlige skader en fast og ubehagelig følgesvend for mange af de danske spillere, der var med i en tid, hvor træningsmængden røg gevaldigt i vejret uden at blive fulgt af en tilsvarende mængde skadesforebyggende træning.

Susanne Munk Lauritsen har forklaret, at hun brugte de ufrivillige pauser til at blive stærkere mentalt, fordi genoptræningsperioder kræver disciplin og stædighed for at lykkes. Den indstilling prøvede hun at overføre til – og profitere af i – trænings- og kampsituationer.

Og i sommeren 1993 var hun tilbage på det landshold, der gik ind til decembers VM i Norge med det erklærede mål at vinde mesterskabet. Hos de fleste iagttagere lød det komplet urealistisk, men spillerne var vant til at vinde fra deres tid på ungdomslandsholdene og gjorde en dyd ud af at have en “udansk” tilgang til tingene.

Holdet kom da også planmæssigt fra start med sejre i de to første kampe, selvom spillet haltede noget. Men ikke mindst en sejr over håndboldstormagten Rusland i indledende gruppe gav løfter om mere. Og da holdet efter mellemrundekampene formåede at kvalificere sig til finalen trods et nederlag til Norge i sidste kamp, var damehåndboldinteressen i Danmark gået fra halvlunken til skoldhed.

I finalen ventede Tyskland, der var en håndboldstormagt på det tidspunkt. Kampen blev ingen skønhedsåbenbaring, men et godt forsvar og en særdeles velspillende Susanne Munk Lauritsen var med til at holde Danmark inde i opgøret. Ved stillingen 20-19 i dansk favør og med ganske kort tid tilbage fik tyskerne muligheden fra syv-meter-pletten. Og så er det, vi er fremme ved Sybil Grüner og straffekastet, hvor Susanne Munk Lauritsen tøvede, og den efterfølgende tyske scoring til 20-20, som sendte opgøret ud i omkamp. I den blev der kun scoret tre mål, og da det sidste fløjt lød, stod der 22-21 til Tyskland på måltavlen.

De danske håndboldkvinder havde tabt deres første VM-finale – en finale, som ingen, måske ud over dem selv, havde troet var mulig at nå, men det indledende citat indrammer ganske præcist, hvilke styrker der var med til at gøre Susanne Munk Lauritsen til en af verdens bedste målmænd nogensinde.

Kodeordet var forberedelse. Susanne Munk Lauritsen var altid vanvittigt velforberedt. Hun gjorde sit forarbejde ved at gennemse video efter video af modspillerne på et tidspunkt, hvor det ikke bare var noget, man fandt på YouTube eller googlede sig til, noterede møjsommeligt informationer om modstanderne og studerede sine skuddiagrammer indgående.

Det havde hun også gjort her, men hun havde tvivlet et øjeblik. Lige efter VM-finalen kunne man se en grædende målvogter give luft for sin skuffelse: “Hvorfor vinder jeg altid sølv. Både på landsholdet og på klubholdet. Nu vil jeg have guld.”

Det skulle komme så rigeligt i de følgende år, men straffekastet fik hende også til at sværge for sig selv aldrig mere at tøve i en sådan situation.

Hvor vigtige disse informationer var for hende, viser en episode fra OL i Atlanta i 1996. På et tidspunkt lød brandalarmen, hvor holdet boede, og alle måtte haste ud af deres værelser. Der var ikke megen tid til at tage nogen ejendele med sig, men da de nåede ud på gaden til det, der viste sig blot at være en brandøvelse, havde Susanne Munk Lauritsen i al hast taget det med sig, som for hende var det væsentligste: en rygsæk med skuddiagrammer.

Hun har da også selv fortalt, hvor vigtigt det har været for hende at have oplysninger om modstanderen, og hvordan det har hjulpet hende i det psykologiske spil mellem skytte og målmand.

“Jeg ved, hvor svært det er at stå over for en målmand, der udstråler så meget selvtillid, at det ser ud, som om hun fylder hele målrammen. Man skal tro på, at man får den bold,” konstaterede hun i Ekstra Bladet umiddelbart før EM i 1994 og understregede, at hun fandt én-mod-én situationerne sjove, og at de var en af årsagerne til, at det var interessant at stå på mål.

“Man kan ikke spille alibi-håndbold på målmandsposten,” fastslog hun i samme åndedrag.

Den scoringssikre landsholdskammerat Tonje Kjærgaard, der spillede hele sin karriere i Ikast og i klubkampe ofte stod over for Viborg-spilleren Susanne Munk Lauritsen, har kaldt hende et plankeværk, som hun havde komplekser over at skyde mod, fordi hun netop formåede at fylde så meget i målet.

Funktionen som plankeværk indtog hun til blandt andet EM i 1994 i Tyskland – i øvrigt det første, der nogensinde blev afholdt, efter at EHF, Det Europæiske Håndboldforbund, var blevet oprettet i 1991.

Hele turneringen spillede hun på meget højt niveau, og da det hele skulle afgøres i finalen, hvor modstanderen igen hed Tyskland, kom hun ind efter et kort pust på bænken og hev for alvor storspillet frem til de afgørende minutter i sejren, der kom til at lyde på 27-23 og gav Danmark det første sæt guldmedaljer.

Det er dog ikke kun titlen, hun husker mesterskabet for, men i høj grad også de mange danske tilskuere, der forvandlede tysk udebane til dansk hjemmebane. Den håndboldfeber, der havde grebet nationen i løbet af VM i Norge, var steget til uanede højder, og denne gang havde danskerne været forberedte på, at der kunne være noget stort i vente, så i finalen var anslået 3.000 af de 4.000 tilskuere danske.

Næste store opgave hed VM i Østrig i 1995, hvor det ikke mindst handlede om at sikre en plads ved OL året efter. Susanne Munk Lauritsen havde både været gennem en længere sygdomsperiode og været ankelskadet op til mesterskabet og havde ingen chance for at nå sit topniveau.

På det tidspunkt bestod Østrigs hold primært af naturaliserede østeuropæere hentet ind af den kontroversielle østrigske træner Gunnar Prokop. Resultaterne flaskede sig således, at Danmark skulle møde netop Østrig i kvartfinalen, som også var porten til OL. Det blev en af de kampe, som er gået over i historien.

Undervejs var der talrige episoder, som fik det danske hold og ikke mindst Ulrik Wilbek op i det røde felt og kunne give mistanke om urent trav.

Camilla Andersen siger det klart i bogen “Guldalderen” fra 2015 af Søren Paaske: “Jeg er helt sikker på, at dommerne var blevet bestukket. Jeg er slet ikke i tvivl. Sådan var det nogle gange dengang. Der foregik nogle mystiske ting.”

Målmandsposten er sjældent den, der udløser mest dramatik, men selv dér var det voldsomt, da en tilskuer i den forlængede spilletid smed en toiletrulle ind foran målet og generede Susanne Munk Lauritsens udsyn, netop som Ausra Fridrikas, der dengang hed Ausra Zukiene, sendte en afslutning afsted. Ikke desto mindre blev målet godkendt.

For trykket fra tilskuerne var enormt, og de nøjedes ikke bare med at udtrykke sig verbalt. Diverse kaste skyts kom også i brug, hvor mønter – og toiletruller -hørte til i den banale afdeling. Alligevel formåede danskerne i denne heksekedel at holde hovedet koldt nok til at vinde med 24-23 efter forlænget spilletid og sikre sig adgang til OL i Atlanta. Sejren gav også adgang til semifinalen og de bronzemedaljer, som indsatsen i Østrig endte med at udløse.

Ved OL ni måneder senere lagde Danmark problemløst fra land i det indledende gruppespil, og heller ikke Norge, som ellers var ved at udvikle sig til en fast rival, kunne i semifinalen køre vognen af sporet. Men Sydkoreanerne kunne, og de var faktisk også godt i gang med det i første halvleg af finalen, hvor de kombinerede sig lynhurtigt igennem det danske forsvar.

Susanne Munk Lauritsen, der indtil da havde stået en meget flot turnering, fik heller ikke fat i noget og blev skiftet ud allerede efter 12 minutter til fordel for Gitte Sunesen. Susanne Munk Lauritsen har senere forklaret, at hun simpelthen var for nervøs. Kunsten at ramme det rigtige spændingsniveau var ellers noget, hun arbejdede meget med, men her kiksede det i første omgang.

Da hun kom tilbage på banen godt fem minutter inde i anden halvleg, ramte hun imidlertid rigtigt og storspillede resten af kampen. Ved stillingen 23-23 havde hun flere 100 procents redninger i streg, og da kampen skulle afgøres i omkamp efter det berømte brændte straffekast fra Anja Andersen ved stillingen 29-29, var hun nærmest som en mur i det danske mål og havde sin meget store andel i, at Danmark hentede sit første sæt OL-guldmedaljer med sejr på 37-33. Selv blev hun yderligere belønnet med en plads på All Star-holdet. Og så hun kunne hun og resten af holdet ellers lave “jubel-flyveren” gennem hallen i Georgia World Congress Center.

Blot fire måneder senere, i december, vandt det danske landshold europamesterskabet på hjemmebane, og Susanne Munk Lauritsen spillede igen en meget flot turnering.

Da Danmark gik ind til VM året efter i Tyskland, var det som europamester, OL-guldvinder og med henholdsvis VM-sølv og VM-bronze i rygsækken. For Susanne Munk Lauritsen var det ti år siden, hun overvældet var gået på banen til U-VM uden et kvindeligt målmandsidol at se op til. I mellemtiden var hun – og de andre “jernhårde ladies” – selv blevet idoler.

Men ved VM begyndte melodien at hakke.

Et overraskende nederlag og et uafgjort resultat i indledende pulje sendte Danmark ud på en svær vej, hvorfra der måtte arbejdes hårdt for at nå den finale og det mesterskab, som alle – inklusiv spillerne – havde sat næsen op efter. Det største drama i semifinalen indfandt sig dog på tilskuerpladserne, hvor to danske tilskuere blev stukket ihjel af en sindsforvirret mand. Det fik spillerne først at vide efter kampen, og der skulle en lang nats overvejelser til, før de danske spillere besluttede sig for at stille op til finalen mod Norge.

Gitte Sunesen var startet på mål, men fik ikke fat i voldsomt meget og blev skiftet med Susanne Munk Lauritsen samtidig med, at forsvaret fik lukket bedre sammen. At dirigere sit forsvar var også en af Susanne Munk Lauritsens store styrker, og i fællesskab løftede holdet sig, leverede noget af det flotteste håndbold, det nogensinde havde spillet, og fejede Norge af banen med 33-20, hvilket var med til at udløse endnu en plads på All Star-holdet.

Susanne Munk Lauritsen havde nu vundet det guld, hun så frustreret måtte se forsvinde i Norge i 1993. Samtidig snuppede hun mesterskaber på stribe i Viborg.

Mens flere andre stoppede på landsholdet efter VM-guldet, blev Susanne Munk Lauritsen hængende og var i 1998 med til at spille EM-sølv hjem i Holland under den nye landstræner Jan Pytlick, men det skulle vise sig at blive det sidste mesterskab, hun deltog i.

Under EM var hun gravid med sin første søn. Det betød i første omgang blot en barselspause, og i 1999 vendte hun tilbage til landsholdet, ligesom hun var med til forberedelserne til OL i Sydney 2000. Men da det gik op for hende, at OL-deltagelsen krævede, at hun skulle være en måned væk fra familien, sagde hun fra. Året efter stoppede hun også sin aktive karriere i Viborg som en af de mest vindende danske spillere nogensinde, hvis betydning for såvel landshold som klubhold ikke må undervurderes.

Træner Morten Arvidsson beskrev i 2002 i BT Susanne Munk Lauritsens betydning for landsholdet på denne måde:

“Sanne var en af dem, der virkelig var i toppen af hierarkiet, oghun var samtidig god til at dele sin rolle med andre. Hendes betydning for landsholdet var meget stor.”

Og da hun meddelte, at hun stoppede i Viborg, fik hun i Viborg Stifts Folkeblad følgene skudsmål med fra sin tidligere klub- og landsholdskammerat Janne Kolling, der også udnævnte hende til den bedste keeper til at læse spillet, hun nogensinde havde mødt:

“Sanne er VHK. Det er som om, hun har været der altid. Hun er spilleren, holdet har været bygget op omkring. Hun er dygtig i dialogen med medspillerne, både til træning og under kamp. Hun korrigerer og dirigerer og ved i det hele taget utrolig meget om spillet.

Ja, Susanne er et omvandrende håndboldleksikon, og dét afspejler sig på banen. Hun ved altid, hvad der er i vente.”

Susanne Munk Lauritsen, maj 2000.

Susanne Munk Lauritsen

Født:

12. oktober 1967

Klubber som senior:

Vellev IF, Viborg HK

Landskampe:

171, 3 mål

U-landskampe: