Kildefrisk liv

En bog om
Johannes Müller

Morten Pontoppidan

„Af deres Frugter
skal I kende dem“

Lindhardt og Ringhof

Kildefrisk liv: En bog om Johannes Müller

Copyright © 1924, 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711726662

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Denne bog skal være
Min Hustru
i dyb erkendtlighed tilegnet

I
Paa Københavns Banegaard.

Da jeg i Eftersommeren 1922 havde sluttet mine „Minder og Oplevelser“ med en Bemærkning om, at det var ikke godt at vide, hvad jeg endnu kunde have tilbage at opleve, og da jeg havde indsendt Manuskriptet til min Forlægger, tog jeg Billet, sammen med min Hustru, til en lille Udenlandsrejse for at besøge en gift Datter i Tyskland.

Og saa fik jeg straks paa Københavns Banegaard en lille Oplevelse, som jeg har Lyst at antegne.

Lige som vi kom ud paa Perronen for at stige ind i vort Tog, saa vi en Strøm af Mennesker komme ned ad en af de Trapper, som ellers benyttes af ankommende Rejsende. De havde aabenbart staaet og ventet i Trængsel foran en Bom, som nu lige var blevet aabnet. Saa der var Fart paa. De mere løb end gik hen imod et Tog, der holdt ved Perronen lige overfor vort.

Jeg tænkte: Hvad er her paa Færde? Hvad er det, alle disse Mennesker er saa optagne af og løber saadan omkap om? Gælder det Forlystelse eller Geschæft eller Sensation af en eller anden Art?

Nu saa jeg, hvad det var. Af alle Kupévinduer i det holdende Tog stak Børnehoveder ud. Det var tyske Feriebørn, der skulde rejse. Og de, der kom strømmende, det var dem, der havde haft dem Sommeren igennem og nu skulde af med dem.

De havde set saa ivrige og begærlige ud, disse, der kom hastende; men det var altsaa det, de var ivrige og begærlige efter: at finde hver sine Plejebørn og faa vinket Farvel til dem.

Da Tingen gik op for mig, blev jeg ganske rørt. Det var, som om nogen sagde til mig: Dèr kan du se, hvad det er, Folk render efter, ogsaa i vore Dage. Til syvende og sidst er det ikke efter Penge eller Forlystelser eller usund Sensation, men efter saadan noget som at vinke Farvel til en lille Dreng eller Pige, man har haft at være god imod.

Ja vist, det hele var en lille Ting. Men jeg vil sige, at det var noget stort, der gik igennem min Sjæl, da Toget med Børnene satte sig i Bevægelse, og der blev denne tavse Svingen med Hænder og Tørklæder over hele Toget og over hele Perronen.

Man fik en Fornemmelse af det, der er paa Bunden af Menneskenaturen — til alle Tider — i Krigsog Fredstider, i Opgangs- og Nedgangstider. Man saa et Glimt af det evigt Gode, der udgør selve Tilværelsens Grundvold.

Saaledes gik det i hvert Fald mig.

Og med dette Indtryk begyndte jeg min Rejse.

II
Vi lever af vore Indtryk.

Nu er det ellers ikke min Hensigt at nedskrive Rejseindtryk. Det er noget ganske andet, jeg har for. Men jeg syntes nu, jeg maatte begynde med min lille Oplevelse paa Københavns Banegaard, og jeg tænker, den virkelig kan passe som en Slags Vignet-Tegning foran i den Bog, som her skulde blive til — om det nu ellers maa lykkes mig at faa den bragt paa Papiret.

Den lille Oplevelse bestod jo i et modtaget Indtryk. Man kan vel sige, at det var en forholdsvis lille Ting, der fremkaldte Indtrykket; men Indtrykket selv var stort. Endvidere kan man lægge Mærke til, at Indtrykket kom over mig, uden at jeg havde været ude efter det; det kom, saa at sige, bag paa mig, uformodet. Thi vel er man, naar man begiver sig paa Rejse, belavet paa at modtage Indtryk, men ikke at modtage dem allerede paa Banegaarden, inden man endnu har fundet sin Plads i Kupéen.

Men saadanne Indtryk, der kommer over En, bedst som man gaar frem ad sin Vej og blot holder sine Øjne aabne, det er dem, man lever af.

Ja, dersom jeg vilde sige: At leve er at modtage Indtryk, da vilde jeg vel ikke dermed have givet en udtømmende Definition af Livet, men dog en, der kan være lige saa god som den om et „Pust i Sivet“ og saa mange andre. I hvert Fald stemmer min Definition godt med den, der siger: Liv er Vekselvirkning med Omgivelserne. Altsaa, jo mere Vekselvirkning, des mere Liv. En Sten har saa at sige ingen Vekselvirkning med Omgivelserne og regnes derfor for død. En Plante er levende, saa længe den optager fra Jordbund, fra Luft og Lys. Men den har kun at gøre med den allernærmeste Omgivelse og kun i ringe Grad. Et Dyrs Vekselvirkning med Omgivelserne er anderledes mangfoldig og indgaaende. Dyret tillægger vi derfor et Liv af højere Grad.

Men nu vi Mennesker — vi har den højeste Form for Liv her paa Jorden, idet vi ikke blot deler den Vekselvirkning med Omgivelserne, som finder Sted hos de højere Dyr, men ogsaa har noget for os selv, noget, vi blandt de jordiske Skabninger er ene om, nemlig Vekselvirkning med den usynlige Omgivelse, med Gud. Eller vi er i hvert Fald anlagt paa at have en saadan Vekselvirkning. Og vort højere Liv beror paa, at den kommer i Stand.

Men hvorledes?

Først og fremmest derved, at vi modtager Indtryk fra det Usynlige, fra Gud.

Disse Indtryk lever vi af.

Dette er ikke andet end hvad vi har hørt og sagt saa ofte: at Mennesket lever ikke af Brød alene, men af hvert Ord, der udgaar af Guds Mund.

Guds Mund — det er det Usynliges uendelige og rige Udtryksevne. Ordene af Guds Mund — det er de mangfoldige Indtryk, det Usynlige gør paa os gennem det synlige.

Ja, gennem det synlige. Vi gaar frem ad vor Vej med aabne Øjne og saa kan det komme over os. Vi ser noget. En Hund, som følger os, ser muligvis det samme, men dog ikke det samme. Thi gennem det, vi ser, hører, sanser, taler noget Usynligt, Usanseligt til os. Det bliver til et sjæleligt Indtryk, en Berøring, en Oplevelse, stor eller lille.

Meldingen fra det Usynlige kommer, blot Korrespondancen er i Orden, blot Menneskesjælen er i den Forfatning, at den kan se og opfatte.

Skanderbeg, den albanske Folkehøvding, sad engang ensom og fortvivlet paa en Sten i Ørkenen. Atter havde han lidt Nederlag, og Selvmordstanker begyndte at friste ham. Saa gik det ham, som det ofte kan gaa, at man midt under sine sorteste Spekulationer kan blive optaget af at se paa et eller andet, som just foregaar foran En, saaledes at man i Øjeblikket ganske slipper de arbejdende Tanker og falder hen i en vis Tilstand af interesseret Beskuen. Hvad der fangede Skanderbegs Opmærksomhed, var en Myre, der, tæt ved hans Fod, masede med at rulle en lille Sten eller stort Sandskorn op af et Hul. Det mislykkedes flere Gange, idet Stenen rullede ned igen i Hullet; men Myren tog hvergang fat paany, og Skanderbeg blev mere og mere interesseret i at se, om det tilsidst skulde lykkes den. Han begyndte at tælle, hvor mange Gange det ihærdige Dyr forsøgte igen, og det blev et dygtig stort Tal. Men da det saa endelig var lykkedes for Myren at faa Stenen op, da strøg Skanderbeg sig over Panden og rejste sig. Det Usynlige havde talt til ham, og han havde hørt det. Han tog sig ikke af Dage, men prøvede igen — og vandt Sejr.

Den skotske Tænker og Forfatter Thomas Carlyle har fortalt om, hvorledes han en Dag sad ved sit Skrivebord og skulde i Gang med et haardt Arbejde, nemlig at skrive en Bog om, som han ellers havde været færdig med at udarbejde; men Manuskriptet var ved en Tjenestepiges Fejltagelse gaaet i Kakkelovnen til at tænde op med. Altsaa — forfra, om igen! Carlyle kunde næsten ikke faa sig til det. Han sad dèr med Pennen i Haanden, men var nær ved at opgive det og kaste Pennen fra sig i Fortvivlelse. Da gik det ham paa samme Maade, at han fik Kig paa noget, der i Øjeblikket afledte hans Tanker og fik ham til at falde hen i Beskuen. Det var en Murersvend, der klinede Teglstenene paa Genbotaget. Ikke at Carlyle tænkte sig noget som helst derved, — han blot glanede derpaa ligesom en Dreng, der skulde læse Lektier, kunde falde hen til at glane derpaa og glemme sin Bog. En flink Murersvend var det; hans Murske gik op og ned, glimtende i Solen som en Svale. Og efterhaanden havde han under Carlyles Inspektion overkommet ikke saa faa Kvadratalen af Taget. Da var det, Carlyle ligesom vaagnede — ja ligesom hørte en Stemme, der sagde til ham: Dèr ser du! Saa langt er han nu kommen med sit Arbejde, medens du har siddet uvirksom! Op at kappes med ham! Det Usynlige havde talt et Ord til Carlyle om at arbejde og ikke fortvivle. Og han skrev sin Bog om, og skrev den bedre.

De to her anførte Eksempler viser, hvorledes Indtrykkene fra det Usynlige kommer over os, ikke naar vi er ude om det, men netop naar vi „tænker paa Ingenting“ og ganske umiddelbart — jeg havde nær sagt dovendrengeagtigt, med Hænderne i Lommen — observerer hvad der kommer os for Næsen. Ja, disse Drenge, som er lutter Øjne, og som ikke véd noget om sig selv, men altid finder noget at staa og se paa, de kan meget godt være os Forbilleder med Hensyn til den Kunst at modtage Indtryk og leve af Indtryk.

Eller, dersom disse skulde mangle noget i Værdighed, saa lad mig henvise til et Sted i H. C. Ørsteds „Aanden i Naturen“,¹) hvor to Mænd træffes paa en Spadseretur i Tuilleriernes Have i Paris og sætter sig paa en Bænk, og den ene siger:

„Dette er mit Yndlingssted. Jeg sidder ofte her i lang Tid og overlader mig til den omgivende Naturs Indtryk. Hvis nogen fandt for godt at iagttage mig, vilde han tro, at jeg sad i dybe Tanker, og dog er jeg her ofte i en Tilstand, hvorom jeg snarest maatte sige, at jeg tænkte paa Ingenting. Imidlertid er denne Tilstand langt fra at være ufrugtbar for Aanden; den bringer ikke blot en Fred over mig, som giver mig Kraft til ny Virksomhed, men ofte mærker jeg, at jeg derfra har bevaret flere Minder, end jeg havde tænkt: de har ligesom slumret, men vaagner i min Digtning og Tænkning, naar jeg trænger til dem, og overrasker mig som hjælpsomme Venner, paa hvis Tilværelse jeg ikke havde tænkt.“

Dette er altsaa en aandfuld Mands Beskrivelse af hin roligt beskuende Sjælstilstand, der er saa gunstig for Modtagelsen af Indtryk og Indskydelser fra det levende Usynlige, der henvender sig til os — eller, for at tale tydeligt, fra den levende Gud. Mærk vel, at der her er Tale om saadanne uvilkaarlige Indtryk, der kommer til os gennem det, vi møder paa vor Vej, — ikke om de Sjælsrørelser, vi kan fremkalde hos os selv ved at „holde en Betragtning“, d. v. s. gennem et Tanke- og Fantasiarbejde. Dette at kunne anstille frugtbare Betragtninger og opbyggelige Overvejelser, er en Evne for sig. Men her er Tale om en helt anden og for Sjælelivet ganske anderledes uundværlig Evne, nemlig Evnen til at lukke Sindet op for den Virkelighed, vi i hvert givet Øjeblik har omkring os, og opdage, hvor der midt i den maaske staar en lille brændende Tornebusk, hvorfra det hvisker: Drag af dine Sko; thi det Sted, hvor du staar, er helligt!

III
Virkeligheden er Guds Aabenbaring.

Dette om Sjælsindtrykkenes Betydning, om Guds Aabenbaring gennem det, der møder os i Livet og Virkeligheden, det har jeg — som sikkert ogsaa andre — længe været paa Sporet af. Men jeg maa sige, at det først ret er gaaet op for mig gennem Johannes Müller.

Denne Mand, en nulevende tysk Forfatter, Forkynder, Lærer, Opdrager — jeg véd næsten ikke, i hvad Rubrik han kan anbringes — kender de fleste af mine Læsere formodentlig slet ikke. Men de skal da faa nogen Besked om ham. Thi det staar mig klart, at den Bog, jeg her har begyndt at skrive, maa blive en Bog om Johannes Müller.

Jeg beskrev her foran min første Rejseoplevelse paa Københavns Banegaard; men Johannes Müller blev min egentlige Oplevelse paa den Tysklandsrejse. Ikke saaledes, at jeg mødte ham personlig, Ansigt til Ansigt; men jeg mødte ham dog. Og jeg tog ham, saa at sige, med mig hjem fra Rejsen og har siden stadig været sammen med ham — det vil jo sige: med hans Skrifter, hans Tanker, som jeg har studeret ret indgaaende og haft den Sjæleglæde deraf, som man har, naar man hos en anden finder kraftigt og klart udtalt, hvad der mere dunkelt har foresvævet En selv.

Dette betyder nu ikke, at jeg er blevet egentlig Tilhænger eller ukritisk Beundrer af Joh. Müller. Det bliver man ikke let i min Alder. Og det bryder Müller sig vel iøvrigt heller ikke om.

Men, som sagt, Læseren skal faa nærmere Besked om denne Mand. Foreløbig nu altsaa dette, at han med enestaaende Styrke gør gældende, at vi Mennesker lever af vore Sjælsindtryk.

Dersom vi altsaa faar nogle. Og hvis ikke, er det vor egen Skyld, — fordi vi er komne i et skævt Forhold til Livets Virkelighed. Vi har faaet noget i Øjnene, saa vi kan hverken se eller sanse. Vi har vore Fantasier flimrende foran os. Vi lader vore Tanker og Spekulationer løbe rundt i Hovedet paa os i Stedet for at give Agt paa den Virkelighed, vi har lige foran os.

Denne Forrykthed kommer Johannes Müller stadig i sine Skrifter tilbage til. Dersom nogen vilde spørge ham: Hvad skal jeg gøre for at komme til at leve, da tænker jeg, han vilde svare: Søg Virkeligheden! Søg at faa levende Føling med den!

Eller, maaske vilde Müller svare: Søg Gud! Men han vilde da straks tilføje: Dette vil sige det samme som: søg Virkeligheden. Thi Gud er Virkeligheden, den levende Virkelighed, — en skjult Virkelighed, ganske vist, men den skjulte Virkelighed, der ligger bagved alle Tilsyneladelser og aabenbarer sig gennem dem. Og derfor: at faa Føling med Virkeligheden er at faa Føling med Gud — er at møde hans Aabenbaring.

Guds Aabenbaring — ja, at man ikke derved kan nøjes med at tænke paa en hellig Skrift, der een Gang for alle er forfattet ved guddommelig Indgivelse og dermed er færdig, det er vi vel alle for længe siden klare over. Guds Aabenbaring kan ikke være afsluttet og forbi. En levende Gud er en Gud, som vedblivende skænker Sjælene ny Aabenbaringer, store eller smaa.

Vel! Men medens man almindelig tænker sig, at saadan Aabenbaring maa komme til os i dertil helligede Andagtsøjeblikke, saa gør derimod Johannes Müller os af al Magt opmærksom paa selve Livet og Virkeligheden som Mødestedet med Gud, Aabenbaringsstedet, Besøgelsesstedet.

Nuvel — vil maaske nogen sige — saa lad mig da gaa ud i Skoven og holde min Andagt. I Naturens Tempel vil jeg sætte mig hen og tænke paa Gud.

Men dette er nu egentlig ikke, hvad Müller mener, Nej, det var Føling med Virkeligheden, det drejede sig om, og den opnaar man ikke ved at gaa hen og holde Andagt, selv om det nok saa meget foregaar i den fri Natur.

Om Andagtsøvelser paa anden Maade kan have deres Værdi, vil vi her lade staa hen. Müller er tilbøjelig til at nægte det. Han synes ligefrem at have et lille Horn i Siden paa alle Andagtsøvelser. Hvori jeg nu ikke kan følge ham. Men jeg kan tænke mig, han har faaet Kvalme af at se for meget af den forlorne Andægtighed. Og jeg skal indrømme, at i saadanne Kredse, hvor man har faaet sit Sjæleliv smittet af denne Pest, kunde det maaske være probat indtil videre at stille al Andagtsøvelse i Bero, indtil man fik at se, hvad der i den Retning maaske vilde gro frisk op af sig selv i barnlig-troskyldige og derfor ægte Udtryksformer.

Under alle Omstændigheder — det er ikke Andagtsøvelser, der kan eller skal tilvejebringe den Føling med Virkeligheden, Føling med Gud, der ifølge Johannes Müller er Vejen til Livet. Ved at jeg sætter mig under et Træ og tænker paa Gud, kommer det ikke. Jeg skal jo netop tænke paa ingenting, naar Indtrykkene skal komme over mig. Naar jeg er beskæftiget med at tænke paa Gud, giver jeg ikke Agt paa mine Skovomgivelser og det, der igennem dem kan blive sagt mig. Naar jeg, siger Müller, skal være „bei der Sache“ (ved Sagen), saa kan jeg ikke sidde og tænke paa Gud. Gør jeg det, saa er jeg med det samme borte fra Sagen og borte fra Gud, som træder mig i Møde netop i Sagen.

„Sagen“ — det kan altsaa være den grønne Skov eller det blaa Hav. Det kan ogsaa være en Myre i et Hul eller en Murersvend paa Taget. Sagen — det kan være en Mand, som er faldet blandt Røvere, og som ligger halvdød ved Siden af Vejen. Men hvad det nu er, saa gælder det om at være „bei der Sache“ med en ganske umiddelbart indfanget Opmærksomhed — uden Beregning, uden Sidetanke, jeg havde nær sagt uden Bevidsthed.

Her drejer det sig om en Sindets Opladthed og Modtagelighed, der ikke har noget med aandelig Begavelse eller Dannelse at gøre. Gud skjuler Tingene for de „vise og forstandige“ og aabenbarer dem for de troskyldige.

Jeg hidsætter nu et Par Citater af Müller.

Hvem der altsaa spørger efter Gud og gerne vilde findes af ham, der længe før han spurgte efter ham, har søgt ham, han søge paa alle Maader levende umiddelbar Føling med Virkeligheden, gaa med hele sin Sjæl ind paa det, der er Virkelighed, og tragte efter, med fuld Selvhengivelse at opfylde de Opgaver, der træder ham imøde i hans Skæbne, hans Forhold, hans Vanskeligheder, hans Forbindelser, hans Berøringer og alle de Fordringer, Livet stiller til ham, for ganske at blive beredt og opladt, villig og tillidsfuld overfor disse Guds Hjemsøgelser og Viljesytringer: da vil Gud deri gribe ham og aabenbare sig for ham, naar det er hans Behag, selv om han ikke straks kommer den Grebne til Bevidsthed.1 a)

Man kan ikke komme under Vejr med Gud uden at opleve hans Kærlighed. Men den aabenbarer sig ikke i noget saadant som visse uudsigelige Følelser, der kommer over os, ikke i mystiske Henrykkelser, som vi geraader i, naar vi nedsænker os i Tanken om Gud og grunder over hans Hemmelighed; den aabenbarer sig kun gennem Livet. Vort hele Liv med alle dets Forhold og Foreteelser er hans Kærligheds Element.²

Man forstaar, hvad det er, Johannes Müller vil med denne Henvisning til Virkeligheden som Guds Aabenbaringsfelt. Han vil have os hen til Kilden, selve Kilden, hvor den springer. Han vil ikke, vi skal nøjes med gravede Brønde.

At sætte sig hen og læse, tænke, overveje, anstille Betragtning, holde Andagtstime, det er at trække Vandet op af Brønde, Guds Aabenbarings opsamlede og hengemte Vande. Og tror nogen, at vi Mennesker, saadan som vi nu engang er, kan undvære saadanne Brønde? Jeg tror det ikke. Men lige saa lidt tror jeg, vi kan nøjes med Brøndene. Vi falder let hen til at ville have nok i dem; men da gaar det ud over vort Sjæleliv, og Brøndene udtørres. Derfor — skal vi holde os levende, da lad os finde hen til Guds Aabenbarings evigt springende Kilde. Med andre Ord: Lad os komme til at modtage Indtryk, friske Indtryk fra den levende Virkelighed, fra det, vi staar midt i den Dag idag. Lad vor Sjæl blive opladt for Meddelelserne fra Gud og hans Verden, de Meddelelser, der netop nu er paa Vej, de Tilskyndelser, de Opmuntringer, de Advarsler eller hvad det nu er, som Gud netop idag har paa Hjerte overfor os, og hvorom han saa inderlig gerne vilde gøre sig forstaaelig for os.

Guds Aabenbaring er ikke et skrevet Dokument; nej, hans egentlige Aabenbaring er selve hans Livsytring. Og derfor maa vi søge hans Aabenbaring dèr, hvor hans Livsytringer kan møde os, altsaa i Virkeligheden. Alt hvad der hører til den levende Virkelighed i os, over os og omkring os, alt det, der gaar for sig, alt det, der bruser og strømmer, alt det, der „med Harper klinger, jubler, toner og svinger“, det er altsammen Guds Livsytring eller Genklangen deraf i vort Indre.

Hvergang min Sjæl modtager et dybt Indtryk, da er det en Livsytring af Gud, der har naaet mig og er gaaet ind i mig.

Og da lever jeg. Thi Liv fremavler Liv. Den umiddelbare Virkning af Guds Livsytring bliver en Livsytring hos mig. Muligvis kun en ganske svag, men en ægte. Thi det hos mig, der opfangede Guds Livsytring, det altsaa, som Gud fik fat paa, det var det ægte Stof i mig, det oprindelige hos mig, det, som ligger paa Bunden og ofte kan være næsten kvalt, men som alligevel under det modtagne Stød giver Glimt fra sig, „klinger i Muld“ som „det gamle Guld“, ja kommer til paa en eller anden Maade at ytre sig i frisk Oprindelighed.

Liv, nyt kildefrisk Liv, det er Virkningen af ethvert dybt modtaget Indtryk fra det Usynlige.

Og det er den Vej, det skal gaa med os efter Skaberens Hensigt og Vilje. Frisk og oprindeligt som op af et Kildevæld skal vort Væsen udfolde sig, vort Sjæleliv ytre sig. Det, der var Guds Idé med os, det skal vi blive til. Vor medskabte Genius skal komme til sin Ret. Og det vil han selv, vor Skaber, sørge for, blot vi lader ham komme til — blot vi, med andre Ord, bevarer og ved Brugen udvikler vor Sjæls Modtagelighed for Indtryk.

Bevarer den og udvikler den. Ja, ganske vist er her Tale om en Evne, vi ikke direkte formaar noget over. Den kan ikke vilkaarlig fremkaldes, denne Modtagelighed. Den gør sig gældende ganske af sig selv og ubevidst. Vi formaar slet ikke at gribe ind i dens Funktioner. Naar den er der, saa er den der. Og den er saa stærk eller saa svag, som den netop er, uden at vi med vor Vilje kan lægge til eller trække fra.

Men vi kan dog tage os i Agt for at lægge denne Evnes Udfoldelse alt for mange Hindringer i Vejen. Vi kan paaskønne den, frede om den, byde den velkommen og gøre meget ud af den, saa tidt den indfinder sig. Paa denne Maade kan der dog være Tale om at udvikle ved Brugen denne vidunderlige lønlige Evne, som Sjælen skylder sit Liv: Modtageligheden for Indtryk.

Bevares den og udvikles den, da vil det komme af sig selv, at enhver skabende Berøring fremkalder i Sjælen en ægte og kildefrisk Bevægelse og Livsytring, som betyder, at her er Guds Skaberværk begyndt at komme paa Gled i os.

Ad den Vej, og ad den alene, kan vi tilsidst naa virkelig at blive Mennesker.

Efter Johannes Müllers Skøn er der langt igen. Den Menneskeskabelse, Gud fra først af har haft for med os, er blevet saa forkludret ved alt det, vi har forsøgt at lave paa os selv ved Afretning, ved Efterligning af falske Mønstre, kort sagt ved forloren Kultur. Johannes Müller er led ved de Kulturmennesker, Nutiden har at opvise. De kan være utaalelige at være sammen med. Det er, siger han, til at brække sig af, naar man ser deres hule, forløjede Væsen, hvor naragtigt og værdighedsløst de gebærder sig i Selskab med hinanden som en Slags højere Aber. Men, hævder Johannes Müller, nedenunder alt det forgjorte og forkludrede bærer vi alle i os et medskabt og umisteligt Anlæg, en Spire, ikke til en Abe-, men til en Mennesketilværelse. Ja, vi har som Anlæg i os, hver for sig, vort „ursprüngliches Wesen“, som han kalder det, vort oprindelige, kildespr ingagtige Væsen. Og at faa dette til Gennembrud og til Udfoldelse, det er Menneskeudviklingens store Problem. Eller rettere: det er Mennesketilblivelsens Problem, det store Skabelsesproblem, og det løses kun derigennem at vi, hver for sig, faar genoprettet den forstyrrede Forbindelse med alt Livs og al Krafts evige Kildevæld.

IV
En Søgende.

Men jeg maa nu lige saa godt fortælle lidt om, hvorledes det gik til, at jeg kom for Alvor i Kast med Johannes Müller.

Jeg har fortalt om min første Rejseoplevelse i Høsten 1922, der kom til mig allerede paa Københavns Banegaard. Og jeg skal nu videre berette, at da vi var kommen til Rejsens Maal og en af de første Aftener skulde sætte os hen omkring Lampen i min Datters og Svigersøns Stue, havde min Svigersøn omhyggeligt anbragt en Lænestol til mig, og paa Bordet ved Siden af havde han, ligesom tilfældigt, henlagt en nysudkommen tysk Bog. Dersom det, som jeg tror (thi min Svigersøn var stærkt optaget af Johannes Müller), har været gjort paa Beregning, saa slog Beregningen ikke fejl. Straks, jeg havde sat mig, greb jeg Bogen og læste Titelen: „Anton Fendrich: Mainberg. Aufzeichnungen aus zwei Welten. München 1922.“

Aha! En Bog om Mainberg, altsaa om Johannes Müller! Det var noget for mig! Jeg var ikke ukendt med denne Mand, for saa vidt jeg havde anskaffet og læst enkelte af hans Skrifter og i nogen Tid ogsaa havde været Abonnent paa hans „Grüne Blätter“. Jeg vidste ogsaa, at Mainberg var indtil fornylig Müllers Hjem og Stedet, hvor han samlede Mennesker om sig. Men hvad den Mand egentlig vilde, havde jeg ikke faaet fat paa. Jeg savnede en Nøgle til Forstaaelse. Derfor passede det mig saa godt, her for første Gang at finde en Bog — ikke af, men om Johannes Müller, forfattet af en, der kendte ham og havde været paa Mainberg.

Anton Fendrich er, saa vidt jeg har kunnet opspørge, en tysk Ingeniør og Forfatter, der tidligere havde interesseret sig en Del for Folkeopdragelse, vistnok især i Retning af Sport. Dog, disse Opgivelser er ganske paa det løse; men Mandens ydre Forhold er ogsaa uden Betydning her. Hans sjælelige Forfatning derimod lærer man ret godt at kende gennem Bogen, som indeholder Breve i Form af Dagbogsoptegnelser fra forskellige Ophold paa Mainberg. Dens Optegnelser har et stærkt personligt Præg og giver os paa en Maade nok saa meget af Fendrich som af Müller. Paa en Maade, ja. Men paa en anden Maade kan man just komme Müller allerbedst nær og hjælpes til at forstaa ham, naar man her ser et Eksempel paa, hvorledes det, der udstrømmer fra ham, brydes i og genudstraaler fra et saa ejendommeligt og selvstændigt Sjæleliv.

Anton Fendrich var altsaa en søgende Sjæl, der langt om længe fandt hen til Müller paa Mainberg og dèr fandt, hvad han søgte.

Ikke just fordi han kom der med nogen særlig stærk Tillid og stor Forventning. Han havde saa ofte været skuffet og var blevet forsigtig og paa Vagt mod alle aandelige Lapsalverier. Men lad os høre ham selv. Det første Brev er dateret Heidelberg 16. August 1908. Dèr skildrer han sin sjæleligt sønderrevne Tilstand og beretter, hvorledes han i denne Tilstand befinder sig paa Hjemvejen fra en længere Rejse.

I Konstanz ser jeg saa en Bog i et Boghandlervindue: „Bjærgprædikenen“. Forfatter: en Johannes Müller. Nu, hvem véd? Jeg købte Bogen. Paa Rejsen videre til Schaffhausen slog jeg Bogen op. Den lange Fortale sprang jeg over. Jeg sad og læste. Reichenau, Untersee, Stein am Rhein, hele denne Egns Lys og Rigdom saa jeg ikke noget til. Paa den haarde Træbænk i Bummeltoget sad jeg og fordybede mig i Bogen. … Her stod skrevet, at de, der led saadan som jeg i Aar og Dag havde lidt, blev prist salige af Jesus.³

Lad os forsøge at kige den ivrigt læsende Mand over Skulderen ned i Bogen, der saaledes betager ham.

Det er altsaa „Die Bergpredigt“, den, der maa betegnes som Müllers Hovedværk. Den udkom første Gang 1906. Men Müller har nylig lejlighedsvis skildret, hvorledes Ideen til Bogen kom vældigt over ham allerede to Aar tidligere, i Januar 1904, altsaa nu, da jeg skriver dette, netop for tyve Aar siden. Ja, Bjærgprædikenen selv kom over ham og bemægtigede sig ham, saa at han, som han selv siger, „Uger igennem i højeste Spænding formelig havde Feber deraf.“

Nuvel, det var altsaa to Aar efter Bogens første Fremkomst, at Fendrich betoges af den, da han fik den taget frem i Jærnbanekupéen.

Vi hører, at han sprang den lange Indledning over. Saa er han straks kommen til at læse om „De Søgende“ og om, hvilken Slags Mennesker det er, Jesus nutildags mener med de „Fattige i Aanden“, som han priser salige og siger, at Himmeriges Rige er deres. Fendrich har læst følgende Ord:

I Tusindvis lever disse længselsfuldt søgende Mennesker idag iblandt os, udvortes ukendelige, men udbredte overalt. Ingen bestemt Bevægelse, Retning, Konfession, Religion, Parti og Samfundslag omfatter dem eller udelukker dem; men de er allevegne at finde og kun kendelige paa den store Lidenskab efter sandt Liv, der bevidst eller ubevidst gennemgløder dem.

⁴

Disse Ord og andre lignende i Müllers Bog er det, der har slaaet saa stærkt an hos Fendrich, han, der netop kunde kaldes en af Tidens Søgende. Her mødte ham en uvant Klang, forskellig fra al Prædiken, han havde været vant til.