Vibeke Heide-Jørgensen

Allahs piger

Lindhardt og Ringhof

Allahs piger

Forsideillustration: Shutterstock

Copyright © 1996, 2017 Vibeke Heide-Jørgensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711737415

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Hvad skal bogen hedde? spørger pigestemmen i den anden ende af telefonrøret skrapt. »Allahs piger« fremstammer jeg forsigtigt for ikke at afskrække hende fra at fortælle sin historie.

Efter en kort pause, siger hun: – Jeg vil gerne være en af »Allahs piger«, så bare spørg løs.

Endnu engang lægger jeg røret på og er både lettet og forundret over den store imødekommenhed, jeg har oplevet under mit arbejde med bogen. Lige fra den spæde idé, om at portrættere de unge indvandrerkvinder i Danmark, opstod, har jeg frygtet for om det kunne lade sig gøre at få dem i tale, om de mørke piger overhovedet selv var interesserede i at fortælle deres historier. Den frygt er blevet manet fuldstændig i jorden.

Overalt hvor jeg har mødt pigerne, har de været interesserede og sultne efter at berette om deres liv. Jeg har oplevet en utrolig stor trang hos dem til at dele deres oplevelser med andre, måske fordi de længes efter at finde ud af, om de står alene med deres oplevelser. Måske fordi de ønsker at være med til at tegne et andet billede af indvandrerne i Danmark.

– Har du så interviewet dem med tolk på? er et af de spørgsmål, jeg gentagne gange har mødt hos kolleger og bekendte. Jeg er hver gang blevet dybt forundret, og har tænkt på »mine« piger, som alle taler perfekt dansk.

Det afspejler selvfølgelig den almindelige forestilling om, at alle indvandrerkvinder i Danmark er som dem vi ser på gaden: formummet bag lange gevandter på vej til Kvickly ledsaget af deres mandschauvinistiske arbejdsløse mænd, der heller ikke kan tale dansk.

Det er de tilslørede »bondekoner«, vi lægger mærke til, og derfor ved vi selvfølgelig heller ikke, at der findes en hel generation af unge indvandrerpiger, der taler et flydende fejlfrit dansk. De er allevegne, på arbejdsmarkedet, i skolerne, på universiteterne, og de er ikke så undertrykte som vi går og tror.

Min egen interesse for »Allahs piger« har været drevet af nysgerrigheden efter at finde ud af, hvad der gemmer sig af hemmeligheder i de muslimske familier.

Der tegner sig et billede i medierne af indvandrerfamilier, hvor forældrene er analfabeter, sønnerne i bedste fald arbejdsløse i værste fald kriminelle, mens døtrene er rengøringskoner som bliver gift væk i en meget tidlig alder. Jeg var træt af at se indvandrerne fremstillet som svage umælende idioter og fik lyst til at fortælle nogen af de andre historier. Jeg satte mig for at interviewe og portrættere pigerne, som var det mine egne veninder. Og de viste sig at rumme uendeligt mange historier, som de gladeligt ville dele ud af.

I den muslimske kultur er det pigerne, der skal beskyttes mod de fristelser der ligger i den vestlige verden, mens familiens sønner i langt højere grad kan prøve sig selv af på lige fod med danske teenagere. De muslimske drenge skal også officielt være jomfruer, indtil de bliver gift, men det er min opfattelse at man lettere ser igennem fingre med afvigelser på det punkt. Pigerne derimod er familiens stolthed, og derfor værner man om dem som små prinsesser.

Det gør at pigerne i en meget tidlig alder skal tage stilling til, om de vil overtage forældrenes normer, eller om de skal tage kampen op og gøre oprør mod familiens snærende bånd. Jeg har derfor mødt en række piger, der har været utrolig bevidste om deres egen identitet og er nået langt længere med deres liv end jævnaldrende danske piger.

Der tegner sig nu et billede af en helt ny type kvinder – ikke bare i Danmark – men overalt i den vestlige verden, hvor anden generation af indvandrere i disse år tager hul på deres voksenliv.

Tak til pigerne, der turde sige ja til at dele deres oplevelser med mig og andre ved at medvirke i bogen. Tak til alle andre, der har hjulpet mig med at komme i kontakt med piger i indvandrermiljøet og dermed gjort det muligt at skrive »Allahs piger«.

Særlig tak til Jakob Lundsteen for tålmodig opbakning og vejledning.

Vibeke Heide-Jørgensen

Min farmors have

Ayten 24 år, fra Tyrkiet

Der er en del af mit liv, der er forsvundet. Måske har jeg nægtet at tænke over, hvorfor det gik, som det gik. Det skete så pludseligt. Med ét blev jeg revet op med rode, flyttet fra alt jeg kendte og plantet i et land, jeg ikke havde noget forhold til. I en mørk og kold lejlighed, med en far jeg ikke kendte, og et liv jeg ikke forstod. Jeg var fire år, og verden var forandret.

Østerbro 1975

Der er en mærkelig lugt i opgangen. Det lugter ikke som noget andet, jeg kender. Ikke som træerne i min farmors have. Ikke som støvet på min farbrors scooter, ikke som læderbetrækket i min farfars gamle bil. Intet andet i hele verden kan lugte så mærkeligt, som denne mørke trappeopgang. Jeg ved ikke hvor trapperne fører hen, jeg ved bare, at der er ved at ske noget underligt.

I flyvemaskinen fik jeg lov at sidde på skødet af stewardesserne, der delte juice ud og havde chokolade og småkager i en skuffe. Det var sjovt. Men lige nu er det ikke sjovt, for jeg ved ikke, hvor vi skal hen.

– Kom Ayten, – Kom og se vores nye lejlighed. Min mor rækker sin hånd ned mod mig oppe fra toppen af trapperne.

– Kom op til mor og far, siger hun.

Det er ikke min far. Jeg vil ikke op til ham, jeg vil hjem til farmor og træerne i haven. Jeg vil hjem og klatre i mit abrikostræ og lege med de andre børn.

Her er der ingen mennesker. Kun lillesøster, mig og mor. Og så ham jeg skal kalde far.

Når jeg tænker på Tyrkiet er det billedet af min farmors hus, der kommer frem i min erindring. Specielt træerne i hendes have elskede jeg højt. Der voksede æbler, pærer, blommer og abrikoser på træerne, som alle vi børn klatrede i. Et af træerne var mit. Det var det smukkeste i hele haven. Et abrikostræ. Jeg tillod ingen andre at klatre i mit træ.

I min farmors hus var der altid liv og glade dage. Huset var fyldt med mennesker, for her boede ikke kun min farmor og farfar, men også mine onkler og tanter og fætre og kusiner. I starten var jeg det eneste barn i huset, og jeg blev behandlet som en lille dronnning. Alle opvartede mig, jeg var hele husets kæledægge og blev aldeles forkælet.

Allerede før jeg blev født, rejste min far til Danmark for at arbejde. Imens boede min mor hos sin svigerfamilie. Min far kom kun på besøg en enkelt gang om året, så jeg havde praktisk talt intet forhold til ham. Jeg kaldte min onkel for far, inspireret af min kusine som introducerede betegnelsen for mig. Min mor brugte lang tid på at forklare mig, at min onkel var min onkel, og at min rigtige far var i Danmark. Når min far kom hjem på ferie, ville jeg slet ikke kendes ved ham. Han var som en vildt fremmed, og jeg nægtede ham nærmest adgang til huset. Jeg brød mig ikke om, at han skulle sove hos os, og jeg ville frem for alt ikke dele min mor med ham.

I det hele taget var jeg temmelig besiddende over for min familie. Da min mor blev gravid med min lillesøster, gik det helt galt for mig. Min farmor passede mig, mens min mor var på hospitalet. Da fødslen var overstået, og min farmor kunne fortælle mig, at nu havde jeg fået en sød lillesøster, blev jeg stiktosset. Jeg bad hende hente køkkenkniven, så jeg kunne skære halsen over på den lille ny baby. Jeg ville slå hende ihjel. En enorm jalousi fyldte mig op indvendig. Jeg var fire år og min mors eneste barn, og jeg havde bestemt ikke tænkt mig at acceptere min lillesøster. De voksne kunne ikke forstå, at jeg reagerede så voldsomt, men jeg tror, der var en usikkerhed inden i mig. Jeg ved ikke, om jeg kunne fornemme, at der var et opbrud på vej. I hvert fald klamrede jeg mig til alt, hvad jeg mente var mit.

Der er et sort hul i min hukommelse omkring den tid, hvor vi forlod Tyrkiet. Jeg husker det, som om jeg med ét – og uden forvarsel, blev revet op og plantet i et fremmed land, uden at forstå et ord af, hvad der foregik. Jeg tror slet ikke, jeg blev forberedt på, at vi skulle rejse til Danmark. Det ligner ellers ikke min mor. Hun plejede allerede dengang at snakke meget med mig og forklare mig, hvad der skete omkring os. Måske gjorde hun det også dengang. Måske har jeg glemt det. Måske var oplevelsen så kraftig, at alt andet forsvandt.

De sidste dage i Tyrkiet var lidt hektiske, fordi min onkel og farmor var kørt galt på hans motorcykel og måtte tilbringe flere uger på hospitalet. Mine sidste minder fra Tyrkiet er tragedie, hospital og min farmors smerter. Det næste sekund var jeg i et fuldstændig fremmed land.

Jeg husker det første stykke tid i Danmark meget tydeligt. Lige så snart vi satte foden i Kastrup, ville min mor tilbage igen. Det regnede, og København var våd og kold. Gaden vi skulle bo i, havde endeløse rækker af høje gråbrune boligkarreer, så langt øjet rakte. Jeg følte mig meget lille og ville gerne hjem igen.

Det var fuldstændig anderledes end alt, hvad vi kendte. Den lille toværelses lejlighed, min far stolt præsenterede os for, virkede ikke særlig indbydende. Den var sparsomt møbleret, og der kom ikke meget lys ind ad vinduerne. Hvad skulle vi dog lave her?

I starten troede jeg bare, at det var et midlertidigt ophold, inden vi skulle af sted igen, men så gik det op for mig, at jeg ikke kunne komme væk derfra, at jeg skulle blive boende i den lille mørke lejlighed i det mærkelige land.

Jeg udforskede gården i håb om at finde nogle træer jeg kunne kravle i, men der var ikke andet end cykelskure og skraldespande. Der var ikke nogen børn at lege med, og jeg turde ikke gå ind til børnene i den næste gård, for alting lignede hinanden, og jeg var bange for at fare vild.

Oppe i lejligheden sad min mor og min lillesøster, som man ikke kunne lege med, for hun var endnu kun en baby, – men når hun sov, legede jeg med min mor. Hun havde også svært ved at finde rundt på Østerbro, hvor vi syntes gaderne lignede hinanden på en prik. Min mor formåede at fare vild på vej til Irma, der lå lige om hjørnet. Hun lærte at have sit sygesikringsbevis på sig, så hun kunne vise, hvor hun boede og på den måde spørge om vej hjem.

Min far arbejdede hårdt på at vinde min tillid, men jeg havde stadig svært ved at acceptere, at jeg nu hørte sammen med ham. Jeg havde jo ikke nogen minder med ham. Jeg havde minder fra mine onkler og mine fætre, men de eneste erindringer, jeg havde om min far, var flygtige besøg en måned om sommeren, og det glemmer man utrolig hurtigt, når man er en lille pige. Inden i mig var det helt forkert, at han nu havde taget os væk fra vores familie.

Han gjorde meget for, at vi fik nogle gode stunder heroppe. Lige så snart han havde mulighed for det, tog han os med på ture og arrangerede udflugter, så vi oplevede noget. Jeg tror, han var meget bekymret for, om min mor ville falde til i Danmark. Det var jo en kæmpe omvæltning at komme fra et stort hus med en masse liv omkring en, til en lille lejlighed i et land, hvor man ikke kunne snakke med nogen. Dengang var der ikke nogen store fine dansktilbud for udlændinge, så min mor levede ret isoleret, i stor kontrast til livet i Tyrkiet, hvor der var veninder og familie omkring hende hele tiden.

Dagene i Danmark sneglede sig af sted. Det meste af tiden gik jeg rundt for mig selv i min egen lille verden. Og så begyndte jeg at hallucinere. Pludselig en dag hørte jeg min farmors stemme lige bag mig, jeg vendte mig om og svarede selvfølgelig på hendes spørgsmål. Hun var helt bestemt i lejligheden, og det var irriterende, at min mor ikke kunne høre, det jeg hørte. Min faster kom også »på besøg«, og jeg havde mange højlydte samtaler med de usynlige gæster. Jeg tænkte åbenbart så meget på dem i Tyrkiet, at jeg troede de var i rummet, at jeg syntes de talte til mig.

Mine forældre var bange for, at jeg var ved at blive vanvittig af at være så meget alene, så de fik mig meldt ind i børnehaven, der lå i samme gade som vores.

Jeg var ikke helt tryg ved tanken om at skulle væk hjemmefra, for man ved jo aldrig hvor man ender, når man begiver sig ud i verden. Det havde min lille hjerne forstået. Men min mor fik lokket mig derhen, og da jeg så legetøjet, blev jeg umiddelbart overbevist om kvaliteterne.

Det første par dage i børnehaven var der en pædagog, der specielt skulle tage sig af mig. Vi kunne ikke kommunikere med hinanden, men hun gjorde alt for mig og sørgede for, at de andre børn legede med mig. Men det blev mest til, at jeg sad og legede med mig selv, for der var jo ikke nogen, der forstod hvad jeg sagde, og jeg forstod ingenting jeg kunne ikke snakke dansk. Så jeg kravlede ind i min egen verden, sad og snakkede med mig selv på tyrkisk, mens jeg legede. Jeg læste bøgerne højt for mig selv og forsøgte engang imellem at fortælle de andre, hvilke fantastiske ting jeg så i bogen. Men de forstod selvfølgelig ikke når jeg sagde: »Se en slange«, på tyrkisk.

Østerbro 1976

Motoren på den store bus brummer. Det lyder ligesom en flyvemaskine. Pædagogerne smider vores tasker og regntøj ind i rummene på siden af bussen. Jeg vil ikke ind i den bus. Motoren brummer. Alle børnene smiler. Ved de hvor bussen skal hen? Tænk hvis bussen kører til et nyt land. Jeg vil ikke. Mit hjerte banker. Jeg gør det ikke. Jeg sætter mig ikke ind i den bus. Jeg begynder at løbe. Tænk hvis bussen kører væk fra min mor. Jeg vil ikke miste min mor, ligesom jeg har mistet min farmor og haven og træerne. Jeg løber uden der er nogen der ser det, lige så hurtigt jeg kan ned ad gaden, op ad trapperne, banker på døren, og skriger på min mor. Og så græder jeg.

– Hvad er der sket Ayten, hvad er det? Min mor ser bange ud, fordi jeg græder.

– Det er fordi … jeg kan ikke sige ordene, fordi min stemme ryster … jeg vil ikke med den bus, børnehaven kører væk med os …

Min mor snakker med mig og åbner sine arme og holder om mig. Jeg holder stramt om min mor og presser mit hoved ned i hendes skulder, og jeg vil aldrig give slip på min mor.

Så banker det på døren.

– Dav, er Ayten her? Det er en af pædagogerne fra børnehaven. Jeg gemmer mig bag min mors ben, for at hun ikke skal opdage mig. Pædagogen bevæger armene og hænderne og siger nogle underlige ord. Peger på sit ur og ned på mig. Min mor svarer på tyrkisk, noget med udflugt og hvad tid vi kommer hjem.

Ayten, du skal ikke være bange, du skal bare ud at køre en tur med børnehaven, siger min mor til mig. – Du skal tage med ligesom alle de andre børn.

Den dag hadede jeg min mor, fordi hun sendte mig af sted alligevel. Det viste sig selvfølgelig, at vi skulle på en helt uskyldig udflugt ud til stranden, og da jeg gik derude og samlede sten sammen med de andre børn, glemte jeg næsten at være ked af det.

Det var ikke den eneste gang, jeg løb hjem fra børnehaven. Det var lidt ensomt at være en lille tyrkisk pige, der ingenting forstår, så når jeg så mit snit til det, løb jeg hjem til min mor. Jeg ville hellere sidde derhjemme og lege med mig selv end at sidde i børnehaven og føle mig udenfor. Til sidst tog mine forældre mig ud af børnehaven igen, det nyttede jo ikke noget, når jeg fik det endnu værre. Jeg fik en lille ny søster, og denne gang var jeg ikke jaloux, men syntes den ny baby var spændende. Så gik tiden med det. Men jeg lærte ikke at tale dansk.

Da vi havde været i Danmark i et par år, tog vi på ferie i Tyrkiet for første gang. På vej derned i flyveren sagde min mor, at hun ville blive dernede, hun ville ikke tilbage til Danmark. Hun kendte ikke et øje heroppe, der boede ikke nogen tyrkere i nærheden af os, hun havde ikke nogen venner, og hun kunne ikke tale dansk. Hun følte sig isoleret og savnede det store sociale netværk i Tyrkiet.

For mig var det underligt at komme tilbage til Tyrkiet. Der var alt det, jeg havde længtes efter, og lige pludselig var jeg midt i det igen. Det var meget forvirrende, og jeg klamrede mig til min farmor. Jeg veg ikke fra hendes side. Når de andre børn legede udenfor, blev jeg i min farmors skørter. Jeg ville ikke med til Danmark igen, og min farmor ville heller ikke af med mig. Da vi skulle af sted stod jeg ved siden af hende, mens hun råbte til mine forældre: – I har taget hende fra mig én gang, det får I ikke lov til én gang til, I får hende ikke igen.

Men mine forældre fik mig overtalt til at tage med hjem, og jeg tror, min mor indså, at hun var nødt til at give Danmark endnu en chance. Min far havde solgt sit lille VVS-firma i Tyrkiet, til fordel for en god stilling i et stort firma i Danmark. Hans oprindelige plan var at arbejde i Danmark i 3-4 år for at vende tilbage til Tyrkiet med en god portion penge, en investering i vores fremtid. Men pengene rakte ikke til den store opsparing og der var ikke noget arbejde i Tyrkiet, så der var ikke andre muligheder end at fortsætte livet i Danmark.

Jeg startede i første klasse i Danmark uden at kunne ét ord dansk. Jeg havde glædet mig meget til at komme i skole og havde lige fra jeg var lille iagttaget min faster i Tyrkiet, når hun trak sine fine bøger op af skoletasken og lavede lektier. Så jeg mødte glad og stolt op i første klasse på en kommuneskole på Østerbro i København.

Min mor havde lært mig at læse tyrkisk, og jeg var ivrig efter at lære bogstaver, tal og alt det andet, men jeg var den eneste udlænding i klassen, og jeg forstod ikke, hvad læreren sagde.

Jeg har tit tænkt over, at det må være sådan at være døv blandt en masse talende mennesker. De taler til dig, men du kan ingenting forstå, og de forstår ikke dig. Sådan havde jeg det i 1.klasse. Jeg kunne heller ikke snakke med dem, så jeg vandrede omkring som en slags døvstum.

Jeg kan specielt huske en af de første musiktimer vi havde. Musiklæreren var gammel og havde et brysk udtryk i ansigtet. Vi stod op og skulle synge en eller anden dansk sang, som alle danske børn kender. Jeg prøvede at lade som om jeg sang med, selvom jeg ikke anede, hvad det var for en sang. Musiklæreren stak hele sit sure ansigt ned i hovedet på mig og sagde nogle ord, jeg ikke forstod. Da jeg ikke svarede, stak han mig en lussing, og jeg fik et chok. Det var virkelig ubehageligt, for jeg vidste ikke, hvad jeg havde gjort galt.

Heldigvis fandt lærerne ud af at sende mig i en modtageklasse for indvandrerbørn med danskproblemer. Der gik det forrygende. Jeg kunne læse en masse på tyrkisk og fik højstatus meget hurtigt og blev med det samme en af dem, der styrede det hele i klassen. Det betød, at lærerne allerede efter et år mente, at nu var jeg klar til at komme tilbage i folkeskolen – ikke i 2.klasse, men i 3.klasse, fordi jeg var så bogligt orienteret. De glemte bare, at jeg stadig kun var 7 år, meget lille og spinkel af bygning og slet ikke så udviklet som de langlemmede kraftige præpubertetsbørn jeg mødte i skolegården under skiltet, hvor der stod 3U. De var alle 20 cm højere end jeg, og jeg blev et oplagt bytte i jagten på nye emner at mobbe efter sommerferien. Sammen med klassens tykke pige var jeg outsider, ikke fordi jeg var fremmed, men fordi jeg var så lille og havde svært ved at følge med – endnu en gang. Jeg puklede som en gal med ekstradansk og Søren og Mette-bøgerne, som jeg skulle læse op fra første niveau. Klassens tykke pige og jeg blev bedste venner. Det tog os flere timer at gå hjem fra skole, fordi vi standsede og snakkede ved hvert gadehjørne, inden vi endte foran min gadedør, hvor vi sladrede i timevis. Sammen blev vi stærke, og jeg kom på det hold, der mobber de nye. Men jeg fortsatte med at være et halvt hoved mindre end alle de andre resten af min skoletid. Da de kom i makeup og diskoteksalderen, legede jeg stadig med dukker, og jeg interesserede mig ikke det fjerneste for drenge.

Jeg blev aldrig drillet, fordi jeg var udlænding. Hverken min søster eller jeg ser særlig tyrkiske ud, vi har begge lys hud, grønne øjne og lysebrunt hår. Hele familien var meget overrasket, da min søster en dag kom hjem fra skole og fortalte, at en af drengene fra klassen havde svinet hende til og sagt, at alle tyrkere er tyveknægte, og at alle tyrkere slår folk ihjel.

Min søster var utrolig ked af det, for hun havde aldrig været udsat for sådan noget før. Ingen i vores familie har haft problemer med fordomme, så hun blev meget chokeret. De gik i 4.klasse, og det virkede mærkeligt, at så lille en dreng havde den slags meninger. Lærerne snakkede med drengen og fandt ud af, at det var nogle holdninger, han havde hjemmefra. I nyhederne havde der været noget med, at en tyrker havde slået en dansker ned, og det havde drengens far brugt som anledning til at forklare sin søn, at sådan var det med alle fremmedarbejdere.

Til det næste forældremøde i min lillesøsters klasse, ville min mor gerne have, at jeg gik med, så jeg kunne oversætte for hende. Hun fortalte de andre, at hun var ked af at hendes datter blev drillet. Jeg gik i 8.klasse, og jeg var utrolig gal over den behandling, min søster havde fået. Der var ikke rigtig nogen, der turde åbne diskussionen, men så tog jeg ordet. Jeg rejste mig op og talte direkte til drengens far. Jeg spurgte ham, om han syntes, det var en god idé at snakke på den måde om andre mennesker foran sine børn. Om han havde tænkt sig om, inden han sagde det. Om han ikke var klar over, at det var skadeligt?

– Det du kan gøre, når du hører sådan noget i nyhederne, sagde jeg til ham, det er at prøve at forklare ham, at der er forskel på mennesker. Fordi en tyrker gør noget dårligt, er det ikke ensbetydende med, at alle tyrkere er mordere.

Så holdt han kæft. Alle forældrene kiggede på mig. Dengang var jeg ikke klar over, hvor stærk en effekt det kan have, at en lille pige tiltaler en voksen mand på den måde. Sådan en lille møgunge der stod og skulle belære ham om børneopdragelse.

Drengens far forsøgte at forsvare sig, men de andre forældre overdøvede ham og bad ham holde sin kæft og opdrage sine børn ordentligt. Han har selvfølgelig lov til at have sine egne holdninger, men han skal ikke opdrage sine børn, så de er til skade for samfundet. Til sidst forlod han forældremødet, og kort tid efter gik drengen ud af klassen. Siden er der ikke nogen, der har drillet min lillesøster.

Min mor begyndte at blive meget syg, hun havde bihulebetændelse og astma og allergi. Da jeg var 10 år, lå hun lang tid på hospitalet med en alvorlig kæbehulebetændelse, så det var mig, der var husmor. Jeg havde altid observeret min mor i køkkenet, så jeg kunne godt finde ud af at lave et eller andet, vi kunne blive mætte af, indtil min far kom hjem. Jeg sørgede for indkøb, og var en rigtig lille husmor.

Hendes sygdom fortsatte i flere år. Hun blev opereret, men da hun kom hjem, led hun stadig af astma og allergi. Jeg sørgede for, at der var pinligt rent i lejligheden, for hun var allergisk over for støv. Jeg ville jo ikke have en mor, der lå i sengen, så jeg havde virkelig travlt med at gøre rent og passe det hele.

I dag er min mor meget ked af, at jeg ikke fik lov at være et rigtigt barn, at jeg ikke fik lov at lege med de andre børn på grund af hendes sygdom. For mig betød det, at jeg havde utrolig travlt hele tiden. Jeg skulle læse meget på mine lektier for at følge med i undervisningen, og samtidig var jeg husmor i en familie på fem mennesker. Man kan sige, at jeg lærte at stå på egne ben i en meget tidlig alder.

Måske er det en af grundene til, at jeg føler, at jeg havde en lidt unormal pubertet. Jeg var ikke igennem alt det der med fester, drukture og drenge. Kun enkelte gange har jeg været fuld, men kærestesnak og drenge interesserede mig ikke.

Da jeg var 12 år, begyndte der at komme ægteskabstilbud til mig. Det væltede ind med billeder og breve. Min mor var ved at blive skør af det til sidst. Det var alle mulige venner, bekendte og folk vi stort set ikke kendte, der skrev, at de havde et familiemedlem, som de gerne ville have til Danmark. En pige sendte et billede af sin lillebror, en ung tyrkisk dreng med overskæg, – »det er min lillebror, han er færdig med grundskolen, og arbejder i et Shawarma House, hans far er pensioneret oberst« – og så videre i den dur. Og så sad jeg bare og tænkte, hvad fanden kommer det mig ved, gid det var ham selv der var oberst eller havde en god stilling, ikke.

Jeg stillede mig fuldstændig på bagbenene og sagde NUL, jeg vil ikke giftes. Der var ikke et eneste af de tilbud, der lokkede mig, og jeg var ikke interesseret i mænd.

Heldigvis havde mine forældre den samme holdning, de tror ikke på den slags ægteskaber. De blev selv gift, fordi de var forelskede i hinanden, og de har altid fortalt os piger, at vi selv skulle vælge vores mænd. Min far smed billederne og brevene ud til sidst.

Mine forældre har generelt en meget moderne indstilling til livet. Vi har også snakket om prævention, og de går ind for fri abort. Én ting, de holder fast ved, er, at vi skal være jomfruer, indtil vi finder manden i vores liv. Det har min mor forsøgt at forklare os, siden vi var små. Men ellers er de meget åbne over for den måde unge danskere lever deres liv på. Jeg husker hvordan min far en gang stillede en masse flasker spiritus på bordet, og holdt et længere foredrag om de forskellige typer alkohol og deres virkning. Han ville hellere have, at vi lærte at drikke derhjemme end væltede rundt til fester stangberusede ude i byen. Han glemte bare at fortælle os, at vi ikke skulle blande de forskellige ting, hvilket resulterede i, at jeg til den første skolefest på HF fik blandet øl, vin og et eller andet grønt stads. Jeg husker ikke, hvordan jeg kom hjem, men heldigvis fik jeg mig listet ind i lejligheden, så jeg var fri for at se mine forældre i øjnene i den tilstand.

I vores familie er det meget sådan noget med, at dørene står åbne, og har man gæster med hjem, sidder man i stuen, for mor og far vil også være med til at sladre med veninderne. Det var også meget hyggeligt, at de kendte mine veninder, men en gang imellem var det noget belastende, at man aldrig havde noget for sig selv. I det hele taget begyndte jeg at savne at have mit eget liv. Jeg havde flest danske veninder, og var nogle gange misundelig på de tyrkere, der boede i »ghettoer«. Jo ældre jeg blev, des mere anderledes følte jeg mig nok. Jeg savnede nogle andre tyrkiske piger, som havde den samme baggrund som jeg og oplevede den samme forskel mellem familien og samfundet udenfor som jeg gjorde. For selv om min familie fungerer godt i Danmark, så er det alligevel sådan, at derhjemme skal man være tyrkisk, og når man træder ud ad døren er man, dansk. Det er sådan en mini-personlighedsspaltning, der foregår inden i én.

Derfor har jeg nogle gange længtes efter at bo i Ishøj eller andre steder, hvor der er tyrkere i nærheden, så man kan løbe ind hos hinanden og få et godt råd eller en snak. Jeg ved godt, at der er nogle helt andre problemer i de områder, hvor man ikke er nær så integreret i det danske samfund og ikke går så meget op i at få en uddannelse.

Selv brugte jeg al min tid på at arbejde. Da jeg var færdig med HF, fungerede jeg som tolk i forskellige sammenhænge og arbejdede som pædagogmedhjælper, inden jeg søgte ind på pædagogseminariet. Når folk spurgte: »Hvad med mænd, Ayten?« Så vidste jeg ikke rigtig, hvad jeg skulle svare, for jeg tænkte helt ærligt ikke særlig meget over den side af livet. Jeg gik op i studiet med liv og sjæl samtidig med at jeg havde fritidsjobs ved siden af. Jeg sagde til mig selv: – En eller anden dag kommer der en mand dumpende ned fra himlen, og så ved du, det er rigtigt.

København, marts 1995

Mine fingre føles helt stive og mit åndedræt er hektisk. Telefonnummeret på papiret flimrer for mine øjne og mit hjerte banker. Det skulle være det direkte nummer til ham på arbejdet. Jeg håber det er ham, der tager telefonen. Hvordan skal jeg få det sagt? Det er midt i frokostpausen. Hvad nu hvis han ikke vil møde mig?

– Hvad laver du i frokosten?

– Ikke noget.

– Vil du ikke med ud at drikke en cola?

Et kvarter efter mødes vi foran Det Kongelige Teater. Mit hjerte banker.

– Er det nu det rigtige du gør, tænker jeg. Går tur på Langelinie, i flere timer, køber en cola i en kiosk på molen. Det er forår og vi snakker om alle mulige ting. Vi er begge klar over at der vil komme til at foregå noget helt specielt mellem os to.

Han kiggede også efter mig. Det kunne jeg mærke med det samme. Vi begyndte at snakke lidt sammen efter møderne og i pauserne. Jeg fandt ud af, at han var fra en stor by i Tyrkiet og kun havde boet to år i Danmark.

Han spurgte mig, hvad jeg skulle lave i weekenden. Jeg skulle holde pigefødselsdag, og det kunne han ikke rigtig deltage i, selv om han gerne ville.