Leo Tandrup

Lyseslukkerne og stjernekasterne

Lindhardt og Ringhof

Lyseslukkerne og stjernekasterne

Forsidebillede: Rawpixel on Unsplash

Copyright © 1981, 2018 Leo Tandrup og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711738252

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tilegnet pigen med papirsflyveren

Forord

De elleve afsnit er snævert forbundne. Alle handler de om menneskers kamp for at overleve på en frugtbar måde under vanskelige vilkår. Nogle kæmper dog ikke så godt som andre. Atter andre kæmper slet ikke.

Bogen er et angreb på lyseslukkerne. Ikke blot på de mange, der findes ude i samfundet. Men især på dem, der præger undervisningen, kunsten og videnskaben. Lyseslukkerne er de folk, der ikke vover at involvere deres eget selv og deres livssyn i deres arbejde som forfattere og som lærere på skolerne og universiteterne. Derfor kommer de til at optræde som ureflekterede fortalere for systemet, som småborgere, der adskiller alt i deres egen og andres tilværelse, idet de hævder, at videnskab og kunst, undervisning og liv, objekt og subjekt ikke hænger sammen.

Bogen er samtidig en hyldest til stjernekasterne. Til de mennesker, der ikke vil finde sig i virkeligheden, som den er. De fungerer derfor som oprørere ud fra et livssyn og dermed som skabere af en mere menneskekærlig virkelighed. Som undervisere, forskere og kunstnere ved de nemlig, at det gælder om at gøre sig selv og andre til aktive deltagere frem for til neutrale tilskuere. De ved, at et liv som tilskuer bliver et liv uden udvikling, et liv, hvor man accepterer mennesket som et produkt af arv og miljø, og hvor man puster sig op til at gøre nar af de mennesker, der søger at sprænge deres grænser til gavn for dem selv, deres nære og samfundet.

Hvert afsnit er bygget over en eller flere faktisk indtrådte episoder under en studierejse til Italien i 1980. Ud fra disse søges tanker om tilværelsen, kunsten og videnskaben formuleret. Afsnittene søger at forbinde det enkelte med det almene, praksis med teori. De skulle derfor kunne bruges i undervisningen bl.a. på høj- og efterskoler, på gymnasier og universiteter som eksempler på, hvorledes illustration og tanke, konkretion og abstraktion, virkelighed og livssyn kan indgå i dialektisk forbindelse med hinanden.

Til slut har jeg lyst til at sige tak til bestyrelsen for Dronning Ingrids romerske Fond, som bevilgede mig ophold på Det danske Akademi i Rom. En tanke skal også sendes til de folk, jeg mødte i Italien, og som ved deres væremåde og tanker om tilværelsen har været med til at skabe denne bog. Ikke blot til direktør Kjeld de Fine Licht (for hans flinke og interesserede holdning) og til de andre medarbejdere ved akademiet. Men også til folk som malerinden Anna Maria Lütken (for. hendes smittende latter og kloge psykologi); komponisten Svend Erik Tanggaard (for hans venskab, respekt for traditionen og evne til at skære igennem); havearkitekten Jens Ole Daugbjerg (for hans jyske lune og sans for de små byer); litteraten Jørgen Bonde Jensen (for hans værdsættelse af andre livsmåder end hans egen); cellisten Francis Maria Uitti (for hendes kærlighed, selvstændighed og originalitet: »do not do anything, that others can do as well as you can«); kunsthistorikeren Gitte Engsbro (for … ja, det fremgår vist af bogen).

København den 30. januar 1981

Leo Tandrup

Den forsmåede håndværker

Sommeren er omsider kommet til Midtitalien. Regn og uvejr har hersket i meget af april og maj. Men nu skinner solen lodret ned. Den er ubarmhjertig hed. Derfor er det med at komme ud fra Roms næsten kogende sten.

I den situation er de små byer, Poli, S. Angelo og hvad de hedder, beliggende uden for storbyen på bjergskråninger eller bjergtoppe, vederkvægende at vandre rundt i. En let brise lufter ofte her. Og mange af disse byer er små perler, ofte med en velbevaret middelalderlig bykerne.

En af byerne er Frascati, der ligger kun 30 km øst for Rom. Der beslutter nogle danske videnskabsfolk fra det velfungerende Danske Akademi i Rom sig til at drage op. De vil studere byen og livet der, og de glæder sig til på et af de folkelige vinhuse at nyde områdets berømte gule vin.

Mens de vandrer rundt og ser og ser, kommer de i højt humør, så det er ikke så underligt, at de pludselig stemmer i med brudstykker af Ludvig Holsteins lyse poesi:

Det er i dag et vejr, et solskinsvejr …

Og om mig svæver lutter lyse minder …

Nu vil jeg gå og købe hyacinter

og bringe dem til en, som jeg har kær …

Min ven, nu glemmer vi, at det var vinter.

Det er i dag et vejr, et solskinsvejr -!

Dansk poesi og italiensk natur og kultur passer ofte godt sammen. Så mange danske kunstnere og videnskabsmænd er blevet varigt beriget af deres Italiensophold, H. C. Andersen, Georg Brandes, Kr. Erslev osv. Næsten lutter lyse minder.

Videnskabsfolkene er blevet møre af sol og indtryk og dykker derfor ned i køligheden i et hyggeligt og malerisk vinhus, fuld af store brune trætønder med vin. Plasten har ikke vundet sejr her endnu. De bænker sig. Over for dem sidder en flok italienere. Arbejdende småborgere der fra egnen. De får sig en tår og en snak efter dagens arbejde.

Midt imellem italienerne og danskerne sidder en italiensk håndværker. Helt alene. De andre drikker med mådehold. Men ikke han. Han har fået meget. Men ikke for meget, synes han.

Han vil i kontakt med de andre italienere. Men de overhører ham. Han slår i sit bord. Det hjælper ikke. Han slår hårdt. Flere gange. Det hjælper stadig ikke. Han kræver mere vin. Men får afslag. Værtinden er rund og venlig. Men han har fået nok, siger hun.

Da forbarmer én fra akademiet sig. Inviterer ham over til deres bord. Giver ham vin at drikke. Håndværkeren smiler og glæder sig. Et solskinssmil. Han har rare øjne, selv om der ikke vokser hyacinter i dem. De er mørkere end de andre italieneres.

Han vil i kontakt. Men hans italienske forstår danskerne ikke så meget af. Ét er at læse et sprog, noget andet at tale det og høre det talt. Danskerne kan sige pronto og praego og vino bianco og va bene. Så det går ikke så godt.

Da gør håndværkeren et nyt forsøg. Han begynder at tale spansk. For han har været med i den spanske borgerkrig. Måske granaterne og kuglerne fra dengang har været med til at skabe den mørke tone i øjnene. De dunker nok hårdere i hans blod, end han dunker i bordet.

For nu begynder han nemlig også at slå i det bord, hvorom danskerne er bænket. Fordi de ikke forstår ham. Hårdt. Meget hårdt. Vinglassene starter en hel dansant. Og vinen skvulper lidt over.

Danskerne ser forskrækkede ud. Deres tøj kunne blive plettet. Og det kunne også blive farligt. Slagsmål. Hvem kunne vide. Ét ved de imidlertid. De vil ikke med i en ny spansk borgerkrig. Måske fordi de er videnskabsfolk? De ville måske nok skrive om den krig, hvis de var historikere. Når den var forbi. Når den blot ikke involverer deres egne personer.

De foretrækker, hvad enten de kalder sig marxister eller ikke-marxister, at studere gamle bygninger og gamle billeder og gamle sten og krukker. I realiteten for disses egen skyld, for fortidens skyld, for karrierens og nyfigenhedens skyld. Det er så behagelig ufarligt for dem selv.

De er vokset op i det Danmark, hvis befolkning i 60-erne og 70-erne af medierne, politikerne og de økonomiske magthavere er blevet opdraget til at sætte trygheden, den sociale tryghed, over alt andet. Når man ikke kan erhverve sig den indre tryghed, sindets balance, og den har de fleste opgivet at søge efter, så må man for enhver pris have tag i den ydre. Derfor er de blevet tryghedsnarkomaner.

De gamle romantikere, som Goethe og Grundtvig, arbejde med sig selv. De søgte af få deres forstand og deres følelse til at samarbejde, hvor de fleste i dag har opgivet at dyrke deres følelsesliv.

Romantikerne arbejdede på at finde sig selv. Derfor blev de ofte i stand til at leve med en vis ustabil ligevægt i sindet. Derfor søgte de ikke den ydre tryghed med samme maniske indstændighed, som nutidens mennesker i reglen gør. Derfor kunne de bedre leve efter det evangeliske bud: gå ud i livet. Giv dit liv hen. For din næstes skyld. For din egen skyld. Søg ikke sikkerheden, for den får mennesket til at visne mentalt. Søg usikkerheden. Gør livet til din udfordring. Luk dig ikke inde i din egen skal. For så bliver den snart så hård, at ingen kan trænge ind i den.

Romantikerne vovede at indleve sig i andre menneskers tankegang, selve forudsætningen for at komme i kontakt med dem. De brugte både deres forstand og deres intuition, det følelsesliv, som nutidens mennesker oftest er bange for bruge, fordi de er mistroiske over for ægtheden i deres egne følelser og derfor ønsker at fortrænge dem.

Videnskabsmændene i dag er sjældent romantikere. De tror derfor ikke på sig selv. De tror, at de i meget vid udstrækning er produkter af deres arv og miljø. Det må man acceptere, siger de. Mennesket kan ikke foretage valg, slet ikke frie valg.

Videnskabsmænd er som de fleste andre mennesker. De kommer af folket. Tænker som det, når det kommer til stykket. Der er ikke det skel mellem dem og folket, som de fleste tror. Ville de fleste måske ikke reagere på samme måde som videnskabsmændene i den scene, der her fortælles?

Vinen begynder at flyde. Danskerne bliver bekymrede. De vil ikke sætte tøjet på spil for det problematiske samværs skyld. De vil ikke risikere noget for italienerens skyld. Ligesom de ikke vil sætte livet på spil for arbejdets og studiets skyld. Det er jo dog kun gamle bygninger og dokumenter og sten, de studerer, begivenheder, der er sket. De vil ikke involvere sig engageret i fortiden for nutidens og fremtidens skyld. De har nemlig ikke lært at arbejde for deres næste og dermed for at skabe bedre livs- og trivselsvilkår for nutidens og fremtidens mennesker.

Det er med til at forklare, at de ikke nøjes med at blive bedømmere, men også bliver fordømmere. Derfor tænker de: når vi nu har været så gode ved italieneren, inviteret ham over, givet ham vin, hvorfor skal han så behandle os sådan. Være så ond.

De har glemt den gamle romantiske visdom, at både Gud og Djævelen har hus i mennesket, at mennesket består af både godt og ondt og må lære at leve også med det onde. De vil ikke acceptere det onde i sig selv og derfor heller ikke i deres medmennesker.

De er ikke vant til, at følelserne blandes sammen. Et menneske skal være enten godt eller ondt. I hvert fald bør det kunne stikke fingeren i jorden, vise det mådehold, der en hoveddyd i deres dydsirede verden.

Bekymringen, forargelsen og vreden begynder derfor at lyse ud af deres øjne, da vinglassene danser. Det danner basis for, at der bliver sluttet en stiltiende alliance mellem danskerne og de italienske småborgere, der har iagttaget udviklingen fra deres bord overfor.

Også de foretrækker nemlig at være iagttagere frem for deltagere. De hyttede deres skind i Frascati i sin tid i stedet for at drage i krig. Og de holder sig stadig inden for de rammer, de nu engang er født ind i. Rammer, de aldrig vil sprænge, for så skal de tænke i nye baner, og det orker de ikke. Rammer, dikteret af den fortsat livskraftige og livsfornægtende ortodokse kristendoms krav til mennesket om at vise ydmyghed, selvudslettelse, seksuel afholdenhed, mådehold.

Netop disse dyder ødelægger menneskets evne til at sprænge grænser, folde sig ud, bringe hyacinter og solskin til andre. Troen på disse dyders livsnødvendighed bunder i troen på, at mennesket fundamentalt er ondt, hvorfor det hele livet bør spæge sit skind for at gøre sig fortjent til en plads i samfundet. Og den tro har det altid været i magthavernes interesse at indpode i undersåtterne, fordi den lærer dem at affinde sig med de nuværende tilstande, er de end nok så urimelige. Fordi den hindrer dem i at gøre oprør. Dette er selvsagt en psykologisk umulighed, hvis man er inficeret med selvudslettelsen og mådeholdet.

Men nu mister italienerne mådeholdet, som alle småborgere, når de konfronteres med og føler sig presset af det, der er anderledes end de selv. Sådan som de gjorde, da Hitler fortalte dem, at jøderne var mennesker af en anden og lavere art. Sådan som de gør, når folkeforførere i dag fortæller dem, at akademikere og børnehavepædagoger og offentligt ansatte udsuger samfundet, er snyltere på dette. Så vinder hadet hastigt sejr over mådeholdet. Så bliver mådeholdet mor til hadet.

Derfor sluttes alliancen. Italienerne fanger danskernes forargede og vrede øjne. Det giver dem mod til at handle. Mens en af dem går ud og ringer efter politiet, sniger to andre sig ind på manden med de mørke minder.

Han bliver grebet i halsen bagfra og væltet bag over på stolen, så hoved og ryg ryger i gulvet med et knald. General Francos mænd kunne ikke have gjort det bedre. Mens politibilen kører op foran vinhuset, flygter danskerne skyndsomst bort.

– Bonasera! – Buonasera!

Selv om et stærkt lys falder ned over Frascatis gader, falder danskerne ikke ind i Holsteins sang igen. De går tavse ind i bilen og kører tilbage til Rom:

Min ven, vi køber ikke hyacinter

og bringer dem til en, som vi har kær.

Min ven, vi glemmer ikke, det var vinter.

Er det i dag et vejr, et solskinsvejr?

Det vuggende skib

På vejen hjem sidder danskerne gang på gang fast i Roms ulidelige trafikpropper. De har derfor god tid til at iagttage valfarten til storbyen. Bilismen hører til romernes store plager. Den bliver forstørret af de valfartende. De kommer i turistbusser og privatbiler. Fra næsten hele verden.

Den evige stad kalder med sin storslåede fortid. Minderne fra kejsertiden. Levnene fra pavestolens og kirkens uhyre magt op gennem tiden. Minderne fra højrenæssance og barok. Den kalder ikke så meget for sin nære fortid og sin nutid. Selv om denne for italienerne selv er nok så foruroligende og påtrængende. Turisten kommer normalt ikke for at se Mussolinis EUR-stad eller elendigheden i mange af forstadskvartererne. Det giver et gys i den tilrejsende ved tanken om risikoen for at havne just der, hvor en terroristaktion løber af stabelen. Men den tilrejsende skyder det til side. Hvorfor skulle netop han være så uheldig? Nu fat i kortet, og så rundt for at se Colosseum, Peterskirken, Palatinerhøjen, Katakomberne.

Men det er hårdt at trave rundt i Rom i sommervarmen. Så derfor er det rart, at Rom har sine parker, hvor man kan sidde og slappe af i skyggerne af de store træer og nyde en cigar eller en is, som man kan det i Borghese-parken nordøst for Piazza del Popolo.

Man skal imidlertid vare sig, hvis man kun er kommet til Rom for at nyde fortiden – og Roms spisehuse. For livet i parkerne, nutidens liv, er ikke let at værne sig imod. Sådan er livet nu engang. Det trænger sig på. Den tilrejsende må reagere på det. Forholde sig til det. Og han reagerer, efter hvem han er. Efter hvilken opdragelse han har fået. Efter hvordan han selv lever derhjemme med kone og børn. Måske holder han fast ved den opdragelse og vil give sine børn den samme. Måske har han blik for, at verden kunne og burde være anderledes, end han fik det fortalt af forældre og lærere.

De oplevede begivenheder bliver filtreret gennem den tilrejsendes sind og tolket efter hans sindelag. Måske er dette prosaisk, lukket. Måske er det poetisk, åbent.

Virkeligheden eksisterer ikke i sig selv, som objektivt fænomen. Vel, en stol er en stol, og et træ er et træ; en pistol er et våben. Men hvordan man skal lave stolen af træet, hvorfor og om man skal bruge pistolen mod medmennesket, bestemmes af, hvorledes man opfatter virkeligheden. Hvert eneste menneske har sin egen virkelighed, sin egen måde at sætte ting og forhold i forbindelse med hinanden på.

Og her følger nu to tolkninger af den samme begivenhed. Måske læseren kan finde noget af sig selv i en af dem, eller i dem begge. Under alle omstændigheder kan han måle sin egen »virkelighed« med de følgende to »virkeligheder«, især hvis han har været i Rom.

I:

Træthed. Godt med denne bænk og denne øl. Det italienske øl smager forfærdeligt. Så Gud ske lov man de fleste steder i Rom kan få sig sin Tuborg. Ah, hvor den læsker.

Men hvad fanden er nu det, der foregår bare ti meter væk? En pige har placeret sig oven på en stodder, der har knappet op forneden. Det var som … De knepper. Øjnene vender sig i modsat retning. Dér sidder én med en pige og spiller banjo. Det nøjes han nok ikke med ret længe. Kan man da ikke få fred nogetsteds. Få lov at nyde sin øl. Uden at skulle presse lårene sammen.

Lige i nærheden sidder der oven i købet en italiensk familie med mange børn. Og de børn ser det hele. Så er det ikke så underligt, at mange af dem bliver terroristsvin som voksne. Når de skal se det svineri som børn.

Godt det ikke går sådan for sig i Marselisborgparken. Hvad kunne vi så ikke risikere i Danmark? Det kan være galt nok dér i forvejen. Men man sidder alligevel og bliver glad for, at man er dansker.

Disse italienere har da heller ingen blufærdighed. Minsandten om der ikke på bænken ved siden af sidder et velklædt ældre par og kysser hinanden. Ikke et lille diskret kys. Men inderligt. Meget. Nå, måske de selv engang har ligget dér, hvor de unge nu ligger.

Man begynder at forstå, at det står sådan til i Italien. At intet fungerer. At togene kører for sent. Hvis de kører, og personalet ikke strejker. At posten tar en måned om at komme hjem. Med den skamløshed.

Er de sådan på det private område, så må det jo smitte af på det offentlige. Ganske vist siger man, at de ikke kan få lov at være for sig selv i hjemmet, hvor de ofte må bo langt op i alderen hos forældrene på grund af den umulige boligsituation. Men så kunne de i det mindste vente, til det blev nat. Eller gå et afsides sted hen.

Og så bliver de ved at kneppe. Det er dog utroligt, så lang tid de er om det. Nå det fungerer vel lige så langsomt, som togene kører. Hvad andet kunne man vente.

Ved de virkelig ikke, at de følelser, to mennesker nærer for hinanden, ikke kommer andre ved? At man bør rulle gardinerne for. Elske dæmpet, så naboen ikke hører det. Slukke lyset, så alt sker diskret. Også familien med børnene er helt uanfægtede af, hvad de ser.

Nej, det bliver for meget. Man må se at komme væk. Ind i byen igen og få sig en lille én. De er jo billige. Og dér ligger de heldigvis ikke på gaderne. Endnu da. Godt man ikke bor her til daglig. Der går fly hjem på onsdag.

II:

Det er rart at gå her i parken. Og se på svalerne. Så mange der er. De stryger ud og ind mellem palmer og pinjer og de mange andre træer. De flyveøver. Jager insekter. Og sikken sol. Fra en skyfri himmel. Og græs. Højt græs. Ikke som i Danmark velplejet ensformigt parkgræs. Men mange slags mellem hinanden. Kløver. Tusindfryd. Som på grøftekanter i Danmark. Men højere. Mere frodigt. Som alt i Italien er mere frodigt.

Foråret eksploderer hernede. I naturen. Hos menneskene. De unge kysser hinanden meget. De ældre par kysser hinanden. Også meget. Måske folk hernede trænger meget til at røre ved hinanden. Mange lever under svære sociale forhold. Parkerne er udflugtssted for mange fattige familier fra forstadskvartererne. Måske de bruger kyssene som en mental mur mod al den vold og terror, som mange af dem har været og stadig er udsat for.

Det meget kysseri ses sjældent i Danmark. Der vækker det opsigt. Når man er ældre, bør man holde det for sig selv. Og også når man er ung. Hvad kommer de følelser, vi to har, de andre ved, siger man i Danmark. Vi to udgør en helhed, hermetisk adskilt fra alle andre.

Sådan fornemmer man ikke i Borghese-parken. Solen er for stærk. Græsset for grønt. Lyset for lyst. En ung knægt spiller banjo for en ung pige. Hun er sorthåret, med den nye småfletningsfrisure. Bare skuldre. Yndig i sin romerske velklædthed. Hun ser på sin banjospiller. Men hun ser også på alle, der går forbi. Nysgerrig. Optaget.

Lidt længere henne sidder hun i en lidt ældre udgave. Som hun findes mange steder i parken. Hun sidder på sin fyr. Hun er yndefuldt kravlet oven på ham. De vugger sammen. Det kan ikke være anderledes. De har set på hinanden og talt et stykke tid. Og de har rørt meget ved hinanden. Som man får lyst til at kysse blomsterne i parken, sådan har de også lyst til at røre hinanden. Så mange blomster der er, må de røre hinanden meget.

Sikket syn. De røde valmuer mellem træerne. Hendes læber. Den sol. De øjne. Den pinje over ham. Han ligger på sin ryg. Men han lukker ikke øjnene. Han ser. Solen flimrer gennem hendes hår og gennem det øverste af pinjen. En valmue stryger ham næsten over kinden. De vugger videre. Som et skib i det bølgende græs. Han svulmer i hende som pinjen i himlen. Pinjen er større end himlen. Hendes hår. Den sol. Alt det græs.

De er ikke alene. Der er latter og banjospil i nærheden. En stor familie er på udflugt. Pølse. Ost. Brød. Vin og vand. Familiens yngste ser på de vuggende. Han er fem år. Ser eftertænksomt. Men bare et øjeblik. Smiler. Engang skal også han være et vuggende skib. Så leger han videre med sine søskende.

De to mærker ikke bare den anden og sig selv. Drengens smil varmer dem, ser det ud til. Også de ligger og spiser brød og drikker vin. Og banjoen synger i kroppen.

Deres skib sejler på græshavet. Og de kender havet, som havet kender dem. De eksploderer sammen. Solen glider ind i hovedet og pinjen op i himlen. Hun glider ned ved siden af ham, og de kærtegner hinanden. Meget. For de har været sammen med hinanden og med hele verden på en gang.

Solen skinner. Kløveren dufter. Svalerne danser over dem.

Småpigens sang

Solen skinner også i italienernes øjne, når de skal til fest. Og det har de mulighed for at komme året rundt. Der arbejdes hårdt i befolkningen. Blandt andet derfor festes der meget. Festerne gør arbejdet udholdeligt. De sætter arbejdet i relief. De giver blik for svalernes dans.

Mange af byerne uden for Rom er kendt for hver deres fest, Frascati for sin vinfest, Nemi for sin jordbærfest. Til den bugner butikker og boder af bær. Især de kraftigt smagende skovjordbær er værd at sætte tænderne i.

Nogle danske kom til byen, vandrende til fods. Over bjerg og krat langs den smukke runde vulkansø, som Nemi ligger på en klippeskråning ved. De var ved at fare vild et par steder.