Nina Bolt

Dyremennesker

Historien om et magisk samarbejde

Lindhardt og Ringhof

Dyremennesker

Forsideillustration: Sandro Botticelli. Pallas and the Centaur. 1482. Uffizi Gallery

Copyright © 1995, 2017 Nina Bolt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711738795

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Menneskets forhold til dyrene har undergået store skift i tidens løb. Engang blev de opfattet som guddommelige væsner, for eksempel i det gamle Ægypten. Andre steder og især blandt naturfolkene har de fungeret som hjælpeånder for mennesket. Middelalderens kristne kulturer dæmoniserede dem, men i dag er de med den gryende forståelse for samspillet mellem alt liv i naturen ved at komme til ære og værdighed igen: Reklameindustrien og miljøorganisationerne bruger dem som vigtige symboler på deres mærkesager, nogle zoologiske haver bestræber sig ligefrem på at skabe velfærdssamfund for dyrene, og aldrig har verden kendt til så stort et antal kæledyr som nu.

Der kan næppe være tvivl om at holdningsændringen begyndte i 70’erne, hvor miljøbevægelserne skabte opmærksomhed om forureningen af vand, luft og jord, og om den mangfoldighed af dyreliv, der bliver udryddet som en konsekvens af fældningen af regnskovene. I 80’erne blev offentligheden bekendt med videnskabelige eksperimenter på dyr, for eksempel krydsninger af får og geder, som resulterede i groteske vanskabninger, eller væksthormon til køer med henblik på at sætte mælkeydelsen i vejret, og med forstyrret stofskifte, hudinfektioner og somme tider lamhed til følge. Slagtekyllingernes vækst er manipuleret, så de vokser hurtigere, men til gengæld får ødelagte muskler og ikke kan gå på benene, og grise bliver fikserede i bokse med samme resultat. I foråret 95 har englænderne i Brightlingsea og Shoreham demonstreret mod den eksport af levende dyr, som foregår fra disse havnebyer, og som påfører dem unødigt store lidelser under deres lange rejser til et andet land, hvor de alligevel kun får en kort tid at leve i under elendige forhold.

Store moralske spørgsmål om menneskets forhold til naturen er kommet i fokus, og den stærke interesse for miljøanliggender viser at folk bekymrer sig om globale forhold, og ikke bare har nok i sig selv. Engagementet er også et udtryk for, at nutidsmennesket søger efter en værdi og mening i tilværelsen, eller måske efter en anden måde at kanalisere sin religiøsitet på end den, der finder anvendelse i de etablerede trosretninger. Den spirende erkendelse af, at det fremover er det biologiske liv som sådan – og altså ikke specielt mennesket – der bør sættes i centrum, er imidlertid samtidig et opgør med den dualistiske tankegang, som gennem flere årtusinder har præget religionerne og filosofierne, der har opereret med modsætningspar som Djævel og Gud, kvinde og mand, følelse og intellekt, natur og menneske, som er blevet tillagt en mindre- eller mereværdi. Tankegangen er ikke længere bæredygtig, selv om der er kommet en masse glimrende videnskab ud af den, og i Europa en enestående effektivitet som er opnået ved at arbejdsdelingen er gået helt ind i sjælen. For i dag får denne tænkemåde langt mere vidtrækkende konsekvenser, i og med der skal prioriteres i udviklingsstrategier med hensyn til børnebegrænsning for overbefolkede dele af verden, og i strategier medhensyn til energiforbrug for overforbrugende dele af verden. Og det siger sig selv, at det er vanskeligt at finde en balance mellem naturen og mennesket i denne situation. Men af indlysende årsager er denne balance nødt til at blive etableret, for mens naturen sagtens ville kunne klare sig uden menneskets indgriben, kan mennesket ikke klare sig uden jorden til at brødføde sig med, eller vandet, eller luften, som er forudsætninger for liv. Det er den mere praktiske side af problemet, som miljøbevægelserne og den mere fremsynede politik beskæftiger sig med. Den anden side af problemet er, at det ud fra en eksistentiel betragtning er den dualistiske tankegang, der bærer ansvaret for at vi er blevet fremmedgjorte overfor vores egen natur eller i det mindste den del af den, som har med instinkt, intuition og følelser at gøre, og som har været tilsidesat til fordel for fornuft og intellekt. Vores egen natur er selvfølgelig en sammensat størrelse, bestående af sanseperceptioner, evne til identifikation, medfølelse, intellekt og lidenskab. Sjælen kunne man måske kalde disse evner for; derudover kommer så endelig livskraft, som svarer meget godt til hvad der almindeligvis forstås ved instinkt. Instinktet ytrer sig ved vejledende impulser af intuitiv karakter såsom »Elsk«, »Flygt«, »Kæmp«, »Bryd op« eller »Kryb i skjul«. Det er noget vi har til fælles med dyr, men vi kan vælge at lytte efter det i tillid til budskaberne eller lade være, og det er mest almindeligt at vi lader være i tiltro til fornuften, som ellers tit spiller os et puds, for vi stoler ikke rigtigt på egenskaber, som vi har til fælles med dyr.

Instinkterne er desværre blevet hjemløse. Desværre, fordi de efter al sandsynlighed rummer et væld af informationer i stil med nogle dyrs evne til at forudane katastrofer, finde vej hjem over store afstande eller tage varsel af en bestemt duft. Hele dette område kaldes ofte for ESP, dvs. for ekstrasensorisk perception, altså for noget der opleves uafhængigt af sanseapparatet. Men spørgsmålet er, om alle de færdigheder, som går under betegnelserne telepati, clairvoyance, prækognition osv., ikke i virkeligheden er udslag af et velfungerende instinkt i kombination med et vågent sanseapparat. Magi er jo trods alt baseret på en skærpet opmærksomhed, som forudsætter at udøveren har jordforbindelse og er så meget hjemme i sin krop, at den kan forlades ved ud-af-kroppen oplevelser, og det er netop denne evne til at være 100% til stede i en situation, som vi meget ofte kan iagttage hos dyr. I et urbaniseret samfund lader det sig imidlertid kun i meget begrænset omfang gøre at iagttage andet end tamme dyr, men selv hos dem lader instinkterne til at fungere bedre end hos os. En anden måde at udforske vores hjemløse instinkter på er ved at studere de mytiske overleveringer om det tidligere dyre-menneske partnerskab, som oprindelig udsprang af at mennesker og dyr blev konfronteret med den samme verden, levede tæt op ad hinanden og iagttog hinandens bevægelser – som jægeren og den jagede i nomadesamfund eller som menneskene og husdyrene i agerbrugssamfund. Dyreguddomme var et universelt religiøst fænomen. Først efterhånden blev de tilført menneskelige træk, indtil det menneskelige dominerede og havde fået en højere status end dyret selv i takt med at man frasagde sig fællesskabet med naturen. Den var primitiv, inferiør, noget der skulle beherskes og kontrolleres ligesom de ubevidste kræfter og drifterne skulle kontrolleres. Men nu er vi altså nået dertil i evolutionen, at naturen i os selv har lidt skade, og hvor vi lever i en slags eksil, der opleves som rodløshed. Evolutionens næste fase må derfor blive en fornyelse af pagten med naturen gennem et nyt dyre-menneske partnerskab, hvor vi genopdager og integrerer sider af vores oprindelige dyrenatur, som fundamentalt set er det samme som vores gudenatur. For guderne har jo altid været repræsentanter for instinktverdenen, når den udfoldede sig allermest dynamisk og eksplosivt, hvad der måske er grunden til at det rationelle menneske ikke vil vide af dem mere. De er ligesom instinkterne – og som dyrene – hinsides godt og ondt, hvad der ganske enkelt betyder, at de er en livskraft, en fysisk energi i konstant forandring.

Det er forholdet mellem mennesker, dyr og guder, jeg beskæftiger mig med i Dyre-mennesker. Med udgangspunkt i billedkunst, myter, religiøse riter, folkeeventyr, legender og litterære værker præsenteres læseren for en række dyr, som op gennem tiden har været opfattet som bærere af særlige psykiske evner, særlige instinkter eller særlige kræfter. Bjørnens farlige aggressivitet er blandt andet demonstreret i beretningerne om bersærkerne, hestens seksuelle betydning demonstreres i forestillingerne om kentaurerne, og ulvens grådighed kommer for eksempel til udtryk i varulve-troen og i eventyret om Rødhætte og Ulven. Udover gennemgangen af de forskellige dyr rummer bogen også afsnit om kraftdyrene indenfor shamanisme, som er en kultform der endnu eksisterer, om totemisme, som er et religiøst fællesskab med bestemte dyr, og om den australske drømmetid, som samtidig er tænkt som en praktisk anvisning på hvordan man kan komme i kontakt med sit eget dyre-selv. Dyrenes rolle i de religiøse skabelsesmyter og deres rolle i forestillingerne om sjælevandring er belyst i flere afsnit, mens det afsluttende kapitel handler om deres betydning i den ekstatiske Dionysos-kult. Selv om der således overalt er lagt vægt på den religiøse dimension, er det i den videste betydning af ordet, idet religion er afledt sprogligt af det latinske religare, som betyder »at binde fast«. I og med at alle bogens beretninger netop er udsprunget af en forvisning om, at alt levende er »bundet fast« til hinanden eller er afhængigt af hinanden – en opfattelse som jeg ganske deler – er de i bedste betydning af ordet religiøse budskaber om et fællesskab med naturen og dermed med dyrene.

Det glemte sprog

Myter, skabelsesberetninger og religiøse traditioner giver et fingerpeg om, hvordan dyr er blevet opfattet i forhold til mennesket og hele den øvrige natur. Her kan det selvfølgelig ikke overraske, at naturfolkenes opfattelse adskiller sig på mange væsentlige punkter fra de andre religioners ved at dyrene bliver opfattet som manifestationer af de evige kræfter. For de lever jo tæt op ad hinanden og konfronteres med den samme verden, og deres rolle er en typisk formidlerrolle mellem mennesket og Den Store Ånd. Mange fortællinger handler om, hvordan dyrene kommer til menneskene, i drømme eller i vågen tilstand, og tilbyder dem hjælp imod fjender, råd imod sygdom, eller ligefrem anviser dem hvor der er dyr at finde, som de kan dræbe og spise for ikke at dø af sult. I den anden ende af skalaen befinder den gammeltestamentlige skabelsesberetning sig, hvor Gud på fjerde- og femtedagen af sit skaberværk frembragte alverdens dyr, hvorefter han, også på femtedagen sagde: »Lad os skabe mennesker i vort billede, så de ligner os. De skal herske over havets fisk, himlens fugle, kvæget, alle de vilde dyr og alle krybdyr, der kryber på jorden.« (1 Mosebog 1.26). En særlig stilling indtog de vilde dyr, hvis tilstedeværelse vidnede om menneskets afmagt. Hos Esajas siges der om Messias’ fredsrige »at ulven skal bo sammen med lammet, panteren ligge sammen med kiddet; kalv og ungløve græsser sammen … Koen og bjørnen bliver venner, deres unger ligger sammen, og løven æder strå som oksen.« (11.6-7). Det der gives løfte om er i virkeligheden, at de vilde dyr gennem Messias’ kærlighedsbudskab eftertrykkeligt skal glemme de instinkter, som Gud dog oprindelig har skabt dem med, hvorefter man sidder tilbage med et indtryk af at hans skaberværk må have været noget mangelfuldt. Der er tilsyneladende ikke længere plads til andet end et idylliseret skønmaleri af naturen, beskåret så det passer ind i en forståelsesramme som ikke vil vide af vold, frarøvet sin styrke, og først og fremmest uskadeliggjort, neutraliseret. Det må være de samme dyr, som er kommet med på Noahs Ark, et par af hver slags, tæmmede og medgørlige siden de ikke har ædt hinanden, med mindre Noah havde sat dem i bur.

Et vildt dyr kan enten opfattes som synonym for et rovdyr eller simpelt hen for et dyr, som lever i den fri natur og ernærer sig selv. Men omvendt er det ikke alle rovdyr, som lever helt eller delvis af rov; bjørne, ulve, ravne og løver gør, hvorimod mange hunde og katte lever af, hvad deres mennesker fodrer dem med. Dem kalder man tamme, selv om de hvis omstændighederne er til stede uden større problemer godt kan koble sig på deres rov-instinkt igen. Det kan rovdyrene i de zoologiske haver også. Dem er man begyndt at stimulere adfærdsmæssigt ved at lægge ådsler ind til dem, så de selv kan få fornøjelsen af at partere dem. Københavns Zoologiske Have er i øvrigt foregangssted for stimulering af dyr i fangenskab. Målsætningen er at tilfredsstille så mange af dyrenes naturlige behov som muligt. Blandt andet har man fundet ud af, at gibbon kan stimuleres til territorieadfærd ved at der afspilles et bånd med lyde fra gibbonaber. Orangutan, gorilla og chimpanse kan stimuleres til fødesøgning ved at føden placeres i sække, den ene inden i den anden; så har dyrene noget at hive fra hinanden og kæmpe om. Duftafgivende stoffer, som for eksempel katteparfume, der er ekstrakt af kattemynte, virker aktiverende på ulve, løver, tigre og andre store rovdyr. Udveksling af gødning fra andre zoologiske haver anbefales til stimulering af seksuel aktivitet og markeringsadfærd, blandt andet hos elefant og næsehorn.¹ Direktøren for Københavns Zoologiske Have, Lars Lunding Andersen, har fremsat den påstand, at dyrene i vores anlæg ikke sidder og længes ud til naturen. Tværtimod er de her fri for deres fjender og får ovenikøbet maden serveret uden at skulle ulejlige sig med at finde den. »Det er dog nødvendigt at tage særligt hensyn til at beskæftige dyrene, for en zoologisk have er en velfærdsstat, som har velfærdsstatens problemer«, påpeger han.²

I dag lever mange dyr i fangenskab. Uden for fangenskabet truer udryddelsen i form af ulovlig jagt eller forskydninger i den økologiske balance, som ødelægger deres livsgrundlag. Indenfor truer depressionen, som giver sig til kende ved abnorm sløvhed, manglende evne til at formere sig, mangel på appetit eller søvnproblemer. Det er ikke nødvendigvis fordi de bliver passet dårligt, men hver art har sin naturlige cyklus for søvn, fødeindtag, parring og yngelpleje, som her er sat ud af drift. Så stimulanser er og forbliver stimulanser. De kan aldrig erstatte deres virkelige behov. Hertil kommer den begrænsede plads og fraværet af den vegetation, som sender særlige duftsignaler. Disse dyr opbevares som dyrene i Noahs Ark, men til forskel fra ham ved vi ikke med sikkerhed om verden en skønne dag vil blive, så man kan slippe dem løs. En undersøgelse af dyr i de zoologiske haver, som World Society for Protection of Animals (WSPA) har foretaget, hævder at genudsættelse af truede dyrearter som regel slår fejl som følge af, at dyr i fangenskab udvikler en anden adfærd end deres frie artsfæller, hvad der gør det vanskeligt for dem at overleve, når de bliver sat ud i naturen.³ Mange af dyrene er allerede en slags museumsgenstande, med det fortrin fremfor de udstillede dyreeksemplarer på naturhistoriske museer, at de kan bevæge sig og udsende lyd. Men om det er en fordel for dem er derimod mere end tvivlsomt. Måske ville de være bedre tjent ved at få en kugle gennem panden end at være frarøvet deres værdighed, som ikke alene forudsætter at de lever i det fri, men også at de lever i overensstemmelse med deres genetisk betingede instinkt. Anlæggene kunne eventuelt fryses ned, hvis det skønnedes nødvendigt at bevare de arter, vi har i dag, og endelig må det være fuldt tilstrækkeligt at kunne se de udryddede dyr på film, i billedbøger eller i konserveret stand, således som vi jo allerede gør med dinosaurer og svaneøgler. For de har ikke alene mistet kontakten med sig selv, de lever også i fangenskab, fordi menneskeheden som sådan har mistet kontakten med dem ved hensynsløst at udrydde dem. Først var det de afrikanske elefanter, som blev nedslagtet for stødtændernes skyld. Siden, i det 17. og 18. århundrede, begyndte pelsjægerne at tynde stærkt ud i en stor mængde dyr, og i det 19. århundrede fandt det mest omfattende slagteri af dem alle sted: jagten på den amerikanske bison. Man mener at tres millioner bisoner blev reduceret til tre tusind. Buffalo Bill blev en folkehelt. Og siden hen blev det hvalerne, som måtte holde for. Hvor forbindelsen mellem mennesker og dyr tidligere havde været præget af en vis balance, blev det den totale krig i det 19. århundrede. Men på samme tid blev de, der ikke fik et direkte udbytte af at dræbe dyr, mere følelsesmæssigt knyttet til dem, hvad der blandt andet kommer til udtryk på malerier og tegninger, hvor dyrene er gengivet med en påfaldende sentimentalitet. Med i de rørende billeder fulgte at dyrene blev bebyrdede med menneskelige egenskaber, nøjagtig som dyrene i Grimms eventyr gør. I billedbogen Offentlige og private scener af dyrenes liv, illustreret af Grandville og med tekst af Balzac, Droz, Musset og George Sand, 1877 står der i indledningen:

»dyrenes kongres

Brødre!

At frihed og lighed ikke bør være tomme ord; at menneskenes hensynsløse forfølgelse, systematiske miskendelse og åbenbare forhånelse af alle os dyr, bør have sin grænse; at vi, stærke ved bevidstheden om vor retfærdige sag, bør hævde vor plads mellem jordklodens levende væsner, det er de sande og sublime grundprincipper, vi har sat os til mål, og som vi nu vil forsøge at gennemføre.

Med Hans Majestæt Løvens allernådigste tilladelse og Højstsammes allernådigste nærværelse, indbyder vi derfor til en kongres natten mellem den 4de og 5te juni førstkommende, for at sagen kan blive taget under grundig overvejelse. En dannet og dygtig abe, som vort store formål har begejstret, har velvilligt anvendt sit betydelige efterlignelsestalent i vor tjeneste, idet han nemlig har fabrikeret en hovednøgle, hvormed han om aftenen den 4de juni agter at åbne alle bure, døre, gitre etc., hvis – årsag det talrigste møde udbedes.

I frihedens og retfærdighedens navn.

Ræven

Cand.polit., diplomat

Boulogneskoven, første hule

vest for Kaskaden

Muldvarpen

Filosof og undergraver«⁴

Ørnen

Fuglekonge, Chef for de

flyvende forter

Kontor i Jurabjergene

Teksten er charmerende. Det er illustrationerne af de fuldt påklædte dyr i høj hat, laksko og tournure også. Alligevel bliver der siddende et stik af irritation over, at der er »gået fransk revolution« i dyrene, at de absolut skal menneskeliggøres og gøres lig os for at blive ligeberettigede, at de ikke kan få lov til at være ligeværdige og på samme tid forskellige fra os. Stillet overfor netop denne billedbog er det ganske vist en urimelig irritation, da dens budskab ikke ville kunne formidles på anden vis, men irritationen må ses i sammenhæng med den efterhånden udbredte menneskeliggørelse af dyrene, især indenfor populærvidenskaben, hvor der tales om løver og deres »harem«, »forelskede« fuglepar og »dumme« høns, altsammen målt efter en menneskelig målestok, selv om formålet er acceptabelt nok, nemlig at forstå dem bedre ved hjælp af et sprogligt begrebsapparat med afsæt i adfærdspsykologiske iagttagelser. Men som ethvert venskab har respekt som sin forudsætning, er respekten også af afgørende betydning for vores forhold til dyr. Heri indgår en viden og accept af at vi aldrig 100% kan lære at forstå dem, at noget altid vil forblive skjult og at vi kun kan forsøge at nærme os det ved at give slip på vores fordomme. En af fordommene er, at dyr ikke er særlig intelligente, på enkelte undtagelser nær som chimpanser og delfiner. Men det ville nok være rimeligere at sige, at de mangler en evne til at udtrykke intelligens på samme måde som vi gør, eller som den franske filosof Montaigne udtrykte det: »Den defekt, der forhindrer kommunikation mellem dem og os, hvorfor kan den ikke lige så godt findes hos os som hos dem?« En anden fordom er, at de er ubevidste – og også her gør det sig gældende at man måske ville komme sandheden nærmere ved at sige at de har en anden form for bevidsthed end os.

Hovednøglen, som den dannede og dygtige abe i Offentlige og private scener af dyrenes liv har fabrikeret for at åbne alle bure, døre og gitre, er en nøgle, som vi hver især kan fabrikere, ikke alene for at sætte vore venner fri, men også for at frisætte vores dyre-selv. For det ser ud som om vi i bestræbelserne på at blive civiliserede væsner har sat vores intuitive vejring og instinktive handlen under lås og slå. Og som erstatning gør vi brug af tilforladelige regler og forholdsanvisninger. De færreste af os har fuld tillid til vores egne fornemmelser, husker vores drømme, vover os ind i ukendte indre verdener eller er i besiddelse af evnen til at være fuldstændig til stede: De fleste frygter stilheden som om den var et forværelse til døden, som vi også frygter, fordi den minder om et ikke-levet liv, krydret af adspredelser der aldrig rigtig bundfælder sig som følge af den manglende evne til nærvær. Derfor tales der meget, for at jage stilheden på flugt. Og sproget er jo det, der siges at adskille os fra dyrene, som når Gud i 1.Mosebog fører dyrene hen til Adam for at se, hvad han vil kalde dem, »og det, mennesket kaldte de levende væsener, blev deres navn«. (2.19-20). Almindeligvis kalder man bare denne næsten kroniske tilstand for fremmedgørelse, en fremmedgørelse der er kendetegnet ved en karaktermæssig pansring mod naturlige vegetative impulser. Man kan sige, at vi er blevet fremmede for os selv, men måske er det mere præcist at sige, at vi er blevet fremmede for vores egen natur, naturen overhovedet eller for vores dyreselv, dvs. instinkterne, og således deler vi på en vis måde skæbne med dyrene i zoo.

Mennesket er blevet tamt. Det har afskåret sig fra sit vitale grundlag, sin livskraft, sin magiske kraft. Det har glemt at »være«. Dette er ikke ment som en indrømmelse til Rousseau, som kaldte et menneske med eftertanke for et vanartet dyr. Det er ment som en påpegning af, at de rationelle principper har deres begrænsning, nøjagtig ligesom sproget har. Ved at se på de egenskaber som dyrene notorisk har eller som de har været tillagt i myter og eventyr, kan vi måske blive mindet om sider af os selv, som kan blive vakt til live igen. For i og med at myter og eventyr er en menneskelig konstruktion, er egenskaberne ligeså meget at opfatte som et skyggebillede af os selv, ét vi har projiceret over på andre levende væsner, som vi har nervesystemet til fælles med. Det ville imidlertid være naivt at forestille sig, at naturfolkenes forhold til dyr lader sig overføre og kan blive tilpasset menneskene i den moderne civilisation. Der er en verden til forskel, alene i de sociale strukturer og religiøse traditioner. Hvad der derimod vil være af afgørende betydning, er det enkelte menneskes mod til at træde over tærsklen ind til det meget dunkle rum, som vi alle har, et rum som vi i vågen tilstand sjældent eller aldrig kommer i, og som kan være skræmmende ved sin tilsyneladende tomhed, der får os til at betvivle vores egen virkelighed. Her lades ordene ude, som ellers plejer at bringe orden i omverdenen, der er ingen at tale med, ikke engang os selv, og der er heller ikke nogen grund til at tale. Rummet kræver i stedet at blive udforsket af vores sanser, som skærpes under den indre stilhed. Erich Fromm kaldte indblikkene fra dette intuitive rum eller den højre hjernehalvdel for »det glemte sprog« og mente, at de udgør fællesgrundlaget for eventyr, drømme og myter.

I påfaldende mange eventyr optræder skoven som en indgang til et sådant intuitivt rum. Her farer helten eller heltinden vild, lokket af et lys mellem træstammerne, der somme tider kommer fra de sidste solstråler inden skumringen falder på, men andre gange er af overnaturlig oprindelse. Da de ikke kan finde vej hjem igen, forvilder de sig dybere og dybere ind i skoven, som er et stykke vild natur i modsætning til det ryddede lands strukturerede kosmos. Følgelig beboes den af gådefulde væsner, som repræsenterer forskellige grader af farlighed, og næste fase bliver deres møde med det dæmoniske i skikkelse af en mystisk dragende magt, som i nogle tilfælde forvandler dem til dyr. Jorinde bliver for eksempel forvandlet til en nattergal i Grimms eventyr Jorinde og Joringel. Frøen i Frøkongen og Jærnhenrik er en fortryllet prins, ligesom bjørnen i Snehvid og Rosenrød og ligesom svanerne i eventyret De seks svaner. Selv om forvandlingen udsiges og udlægges som en forbandelse, lader den imidlertid til at være en nødvendighed indenfor eventyrets eget rum. Fælles for dem som rammes af fortryllelsen eller forbandelsen er deres ungdom – de er næsten giftefærdige, et sted i puberteten, og opholdet i skoven synes at være en modenhedsprøve og en vigtig bestanddel i persondannelsen, som er af altafgørende betydning for om de senere kan knytte sig erotisk til et andet menneske. Også i folkeviserne lurer dæmonerne på det unge menneske, især i forlovelsessituationen, for eksempel i Germand Gladensvend, hvor dæmonen er »den lede gam«, dvs. en rovfugl, og i Harpens Kraft, hvor det er trolden i åen, som truer hr. Villemands kommende brud. Muligvis er der tale om et levn fra arkaiske indvielsesritualer, som i kristne samfund celebreres i forbindelse med konfirmationen, men som i andre ikke-kristne samfund har bevaret den oprindelige forbindelse til naturen. Skoven er et sted hvor man kan skjule sig for andre, hvad der netop er meget vigtigt i forbindelse med en forvandlingsproces for at der kan blive tale om en forløsning og frisættelse af kræfter, der før har manglet evnen til at udtrykke sig. Dyrehammen, som er en slags dobbeltgænger og billedet på ens dyre-selv, yder et tilsvarende skjul som lader forvandlingen foregå i en uforstyrret stilhed, der muliggør at ny hud kan dannes inde under bjørnens pels, svanens og nattergalens fjer eller frøens hud. Først når den er dannet, kan dyrehammen afkastes, for nu er dyret integreret i den pågældendes natur.

Uden for eventyrets verden er puberteten dog ikke den eneste overgangsfase i et menneskes liv. Der er andre betydningsfulde aldersskift, som kræver en nyorientering og en fordybelse i de sider af en selv, som har henligget mere eller mindre opdyrkede. Alderen er endelig heller ikke den eneste indikator for opbrud. Der kan altid komme tidspunkter, hvor man ikke længere er i stand til at udtrykke sig i overensstemmelse med de kræfter, som rører sig indeni en, og hvor det at afsondre sig i en periode derfor synes at være den eneste løsning på manglen på spontanitet. Her kan man så møde sit andet jeg, som udmærket kan virke ligeså skræmmende som de gådefulde væsner i eventyrets skov. Især kan det virke foruroligende, hvis det længe har været spærret inde og har været behandlet dårligt, så det gælder om at blive ven med det og frisætte de kræfter, som har været bundne indtil da. Men måske har man allerede mødt sin dobbeltgænger i drømme, som er en anden slags vegeterende tilstand, hvor man tillader sig selv at trække sig tilbage og synke ned i sit eget indre landskab for at udforske det.

Drømmetiden

Længe før Charles Darwins udviklingslære fandtes der en udbredt tro på at dyr og mennesker var biologisk beslægtede og at de engang havde kunnet tale sammen. Helte og heltinder i myter, sagn, legender og eventyr ledsages således ofte af et dyr, som fungerer som en guide eller rådgiver og symboliserer de instinktmæssige og intuitive kræfter, som er forskellige fra menneskets rationelle intellekt og vilje. Det udtrykker samtidig forskellige aspekter af heltens og heltindens egen natur, som har løsrevet sig og i fortættet selvstændig form fremstår som et billede på indre menneskelige potentialer.

Tydeligst kommer denne opfattelse nok frem indenfor totemisme. Totemisme er et samfundssystem, baseret på et totemfællesskab blandt andet med dyr, og med tilhørende tabuer. Totemdyret er almindeligvis en ane eller knyttet til en menneskelig stamfar(mor), som hjælper og beskytter klanen. Ordet totem er afledt af ototeman, som indenfor den nordamerikanske indianerstamme algonkins dialekter betyder »bror-søsterslægtskab«. Det repræsenterer ikke kun et særskilt dyr, men hele den pågældende dyrearts ånd, som stammen og dens enkeltindivider er knyttet til. Slægtskabet er ritualiseret, og riterne som knytter sig til totemdyret omfatter dans, ledsaget af efterligninger af dyrets bevægelser, lyde og andre kendetegn. I mange tilfælde svøbes en død i totemdyrets skind eller hud med ordene: »Du kom hertil fra dyrene og går nu tilbage til dem.« Stammens sjæle anses for at blive reinkarneret i dette dyr.

Totemistisk praksis eller reminiscenser heraf kendes stort set fra hele kloden. I det civiliserede Europa synes man dog totalt at have skilt sig af med sin totemistiske fortid, men ikke desto mindre er dyr, adopteret af familier på deres våbenmærker, eller af nationer, som har opkaldt befolkningen efter dem, for eksempel myrmidonerne eller myrefolket fra den thessaliske provins Phthiothis i det gamle Grækenland, tegn på at totemisme også har gjort sig gældende hos os. I den europæiske heraldik er løven ved siden af ørnen det hyppigst forekommende våbendyr, for det meste oprejst eller klar til angreb med åbent gab, strittende manke, fremstrakt tunge og løftede forpoter, med en meget slank krop og en pjusket pels, i rød eller gylden farve og med kløer og tunge i en anden farve. Da løven som dyrenes konge personificerede krigeriskhed og magt, blev den i middelalderen ofte optaget på våben, for eksempel på grev Philippe af Flanderns våbenskjold. Han var Chrestien de Troyes’ mæcen. Chrestien var den første der skrev, hvad vi i dag forstår ved ridderromaner. I 1100-tallet skrev han blandt andet Løveridderen, som handlede om den høviske ridder Ivan og hans hjælpedyr, løven, som kærligt og trofast fulgte ham i tykt og tyndt og hjalp ham med at bekæmpe alverdens ondskabsfulde væsner, altsammen som tak for at Ivan engang havde reddet den ud af dragens gab. Af andre totemdyr kan nævnes ulven, som grundlagde en irsk klan, og bjørnen som hyppigt optræder i irske og walisiske navne, mens sælen forekommer som en ane i keltisk og gælisk overlevering. De gamle peruvianere havde for eksempel kondoren, jaguaren og slangen som totemdyr. Irokesernationerne var opdelt i klaner, hvis antal og navn varierede betydeligt, men grundlæggende var delt op i vandets klaner med for eksempel skildpadden, jordens klaner med ulv, bjørn og hjort, og luftens klaner med for eksempel spurvehøg. Bien er et totemdyr hos de australske kimberleystammer.

Drømmetiden er et australsk begreb, som er tæt forbundet med totemisme. De indfødte kalder det wongar. Det er en sfære som det bevidste jeg normalt ingen adgang har til, men som drømmene giver adgang til, en mytisk og poetisk verden, som indeholder en nøgle til virkeligheden. Den er stadig til stede og eksisterer parallelt med den almindelige verden i en ikke-tid, uden begyndelse, ende eller mål. Drømmetiden bliver også tilgængelig under ceremonierne, hvor de mytiske fortællinger dramatiseres og der fortælles om, hvordan klipper, kilder, dyr og mennesker engang blev til. Den er et mønster ligesom de geometriske figurer på bark og klipper i Arnhem Land, som de indfødte tegner ovenpå rød okker og som tillægges en særlig mening – af universel betydning når mønstret er diamantformet, idet det forbindes med honningbien, – og ligesom trinene i Honningbiens Dans. Både i drømmetiden og i ritualet kan man opleve en fuldstændig identifikation med totemdyret, hvad der giver del i urkraften.

At drømme er vel nok den bevidsthedstilstand, hvori mennesket har lettest adgang til sit dyre-selv. Undertiden opnår vi indblik, som har unddraget sig os, når vi var vågne. Disse indblik har altid et intuitivt og strukturerkendende præg, og fremkommer sandsynligvis ved at venstre hjernehalvdels fortrængningsfunktioner stort set er slukket. Venstre hjernehalvdel er den, der styrer sprogevnen og de analytiske, rationelle funktioner. Højre hjernehalvdel er derimod sæde for de intuitive og holistiske færdigheder. Drømmen er i modsætning til den målrettede tænkning kendetegnet ved at arbejde spontant med det forhåndenværende indhold og være instinkt-styret, nøjagtig ligesom barnets måde at tænke på er, og nøjagtig som visse dele af fantasitænkning, dvs. kreativ tænkning, er. Men i øjeblikke af oplevet tidløshed, hvor det sansede er det eneste der er tilbage af vores jeg, fordi det har åbnet sig og ikke gør brug af ord, kan vi også »drømme«, selv om vi faktisk er vågne. Ifølge Nietzsche bringer drømmen os tilbage til fjerne tilstande i den menneskelige kultur, samtidig med at den giver os et middel i hænde til bedre at forstå dem. Ikke sjældent foregriber vores drømme fremtidige bevidsthedsændringer, og gør det i en serie af billeder, hvoraf nogle somme tider forestiller dyr. Et eksempel findes i Carlos Castanedas Eventyrenes tale, hvor Castanedas drøm om natsværmeren er en foregribelse af den kundskab, som han er ved at tilegne sig. Ifølge gængs drømmetolkning, som opfatter alle drømmebilleder som en del af drømmerens personlighed, skulle disse dyr så altså være os selv og udsige noget om vores velbefindende eller mangel på samme, og også noget om hvordan vores selvforståelse er. Men der kan også være tale om billedløse fornemmelser af at være et dyr, hvad nok oftest og tydeligst tilkendegiver sig i flyve-fornemmelser.

At drømme om at flyve kan give en følelse af frihed og af at være parat til eventyr og nye udfordringer. Sådanne drømme forekommer tit i forbindelse med lucide drømme, hvor man er sig bevidst at man drømmer. Det ser ud som om en øget kontrol over underbevidstheden kalder flyvedrømmene frem, og at det er noget som kan læres, også ved i vågen tilstand at have været opmærksom på fugles måder at flyve på. Forskellige drømmere udvikler således forskellig flyvestil. Nogle springer i stadig større, fjedrende spring for at hæve sig højere og højere op over jorden. Andre svæver op langs vægge og oppe under lofter. Andre igen flyver over huse og byer. Farten, brugen af hænder og fødder og følelsen af enten at blive drevet frem eller af at skulle bruge mange kræfter er individuel. Hos nogle forekommer evnen til at flyve i forbindelse med et spring ned i en afgrund hvorfra man løfter sig op på halvvejen. Også fuglene har mange forskellige måder at flyve på, alt efter deres vingers bygning. Der er fire slags: 1) lange, brede vinger som giver en stor færdighed i at bevæge sig i glideflugt 2) korte, pilformede vinger som giver stor hastighed og færdighed i at manøvrere 3) lange, smalle vinger som afspejler megen energi til at baske og svæve 4) korte, brede og buede vinger som giver stor kraft med evne til hurtige afsæt. For enhver fugl er start og landing de to farligste øjeblikke under flyvningen. Dette har betydning også i en anden sammenhæng, for det samme gør sig gældende når man bevæger sig fra én til en anden bevidsthedstilstand eller er i færd med at forandre sit liv. Lille eller dårlig forberedelse vil uundgåeligt skabe problemer. At lære at forlade kroppen og vende tilbage til den igen kræver megen tid og øvelse. Og at finde nye veje forudsætter at man er i balance og har selvkontrol. Fuglene kan lære os hvordan vi tilegner os disse færdigheder. Adskillige faktorer gør sig gældende, når det drejer sig om at få en heldig start og landing, hvad enten der er tale om en fysisk eller mere psykisk flyvetur. Farten og vingernes størrelse og form har stor betydning. Jo større og tungere fuglen er, jo større er behovet for hjælp til at lette. En kondor for eksempel har brug for et stærkt afsæt fra en klippekant eller for en opadgående luftstrøm, som kan give den det nødvendige løft, hvorimod en lom ikke kan sætte af inde fra land, men må løbe hen over vandoverfladen for at få fart nok på. Imidlertid er landingen farligere end starten. Den kvist som fuglen sigter efter, kan knække, et vindstød kan afspore dens flugt og fødderne blive udsat for hårde slag. For et menneske i bevægelse er det ligesådan. Uanset hvor gode vi er til at flyve, er denne evne ikke meget bevendt, hvis vi har en dårlig jordforbindelse. Det er nødvendigt at kunne tilpasse sig forandringer og være smidig og stærk nok til at trække på forskellige energier. Flyvedrømme eller drømme om fugle kan være udtryk for at vi er ved at åbne os for en større indsigt, som vedrører verdenen hinsides tid og rum. Helgener i religiøs ekstase og, ifølge den engelske drømmeforsker Havelock Ellis, mennesker som har været på grænsen til døden, har ofte fortalt om flyvedrømme. De siger også noget om en udviklingsproces hen imod en større grad af lethed, som vil gøre det muligt at koble den almindelige bevidsthed fra, men som hos fuglene er fysisk betinget, blandt andet på grund af deres meget hurtige stofskifte, og fordi deres knogler er hule og fyldte med luft.

Eftersom ethvert drømmebillede kan opfattes som en del af drømmerens personlighed, er det omvendt tegn på en konflikt, som skal løses, hvis der optræder faretruende dyr. Et af de folk, som er mest vidende om drømme, er senoi-folket i Malaysia. Spørgsmålet: »Hvad har du drømt i nat?« tillægges den største betydning i deres liv. Når børnene er gamle nok til at rapportere deres drømme, minder drømmene meget om andre børns ved at handle om skræmmende dyr og monstre, som jager dem. Når de er voksne, lider de imidlertid ikke af mareridt mere. En af de væsentligste grunde dertil er, at de meget tidligt lærer at konfrontere sig med og overvinde faren i drømme. Et barn kan for eksempel fortælle forældrene, at det har drømt om en tiger som forfulgte det.

– Hvad gjorde du så? spørger de.

– Jeg løb så hurtigt, jeg kunne, men tigeren kom nærmere og nærmere. Mine ben kunne ikke løbe hurtigere. Jeg vågnede op og var meget bange.

– Det var godt, at du havde den drøm, siger de. – Men du gjorde en fejl. Tigre som du ser i junglen om dagen kan såre dig, og du vil være nødt til at løbe, men tigre som du ser i drømme om natten kan kun såre dig, hvis du løber fra dem. De vil blive ved med at jage dig, så længe du er bange for dem. Næste gang du drømmer den drøm, og det gør du snart, skal du vende dig om og se tigeren i øjnene. Hvis den angriber dig, må du også angribe den.

– Hvad hvis den er for stærk for mig?

– Så må du kalde på dine drømmevenner, men du bliver nødt til at slås alene, indtil de kommer dig til hjælp. Angrib altid et drømmebillede, som angriber dig. Forstår du det? Du må aldrig lade nogen angribe dig i drømme og løbe fra dem. Stå altid ansigt til ansigt med faren.⁵

Dette er en meget vigtig regel i drømmekontrol. Forandringer i drømmeforløbene kan ændre drømmerens opfattelse af sig selv og omverdenen, og når man ændrer adfærd i drømme, vil ens adfærd i den vågne tilstand også forandre sig.