Alexandre Dumas

Greven af Monte Christo

Lindhardt og Ringhof

Greven af Monte Christo
er oversat fra fransk af Ib Christiansen efter

Le comte de Monte-Cristo

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711740439

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Personer:

Morrel, skibsreder

Edmond Dantés, sømand

Danglars, superkargo (= den, der har opsyn med skibenes ladning), senere baron og bankier

Mercedes, Dantés’ forlovede, siden gift med Fernand Mondego de Morcerf

Gaspard Caderousse, skrædder, senere værtshusholder

Fernand Mondego, fisker, senere general og greve under navnet de Morcerf

Saint-Meran, markis, de Villeforts svigerfar i første ægteskab

Renée Saint-Meran, de Villeforts første hustru

Gerard de Villefort, statsadvokat, senere rigsadvokat

Noirtier de Villefort, greve, Gerard de Villeforts far

Abbed Faria

Abbed Busoni (Edmond Dantés)

Albert de Morcerf, vicomte, søn af Fernand og Mercedes de Morcerf

Sindbad Søfareren (Edmond Dantés)

Julie Morrel, skibsreder Morrels datter, gift med Emanuel Raymond

Emanuel Raymond, ansat hos skibsreder Morrel

Maximilian Morrel, ritmester, skibsreder Morrels søn

François d’Epinay, baron, ven af Albert de Morcerf

Monte Christo, greve (Edmond Dantés)

Luigi Vampa, røverhøvding

Lucien Debary, sekretær for finansministeren, ven af Albert de Morcerf

Beauchamp, redaktør, ven af Albert de Morcerf

Chateau Renaud, baron, ven af Albert de Morcerf

Eugenie Danglars, baron Danglars datter

Bertuccio, Monte Christos hushovmester

Benedetto, de Villefortes søn med baronesse Danglars

Heloise de Villefort, de Villeforts anden hustru

Edouard de Villefort, søn af Gerard og Heloise de Villefort

Valentine de Villefort, de Villeforts datter af første ægteskab

Haydée, Monte Christos slavinde, datter af fyrst Ali Pasha

Bartolomeo Cavalcanti, „markis“ og „italiensk major“

Andrea Cavalcanti, „vicomte“, Bartolomeo Cavalcantis „søn“, egentlig Benedetto, søn af de Villefort

d’Avigny, læge

Dechamps, advokat

Barrois, grev de Noirtiers tjener

Hjemkomsten

Den 28. februar 1815 gled et skib ind i havnen i Marseille. Inde på kajen stimlede folk sammen for at beundre det smukke fartøj. De fleste havde allerede genkendt det som Farao, der var ventet hjem fra langfart, og snart så man da også skibets unge reder, Morrel, på vej ud til det i en båd. Da han nærmede sig, slog det ham, at der var en trist, sørgmodig stemning over skibet. Mændene arbejdede i stilhed, og man mærkede ikke spor til den lystighed, der ellers altid prægede søfolkene, når en lang rejse endelig var slut.

En høj, slank ung mand med mørke øjne og kulsort hår kom hen til rælingen og tog ærbødigt hatten af. Trods hans ungdom virkede det, som om det var ham, der havde kommandoen ombord.

– Velkommen hjem, Dantés, råbte rederen op til ham. – Hvorfor ser I alle sammen så triste ud? Er der noget galt?

– Der er sket noget meget sørgeligt, hr. Morrel, svarede den unge mand alvorligt. – Vi har mistet vores kære og afholdte kaptajn.

– Hvad siger De? Leclere … hvordan?

– Han døde af meningitis ud for øen Giglio og blev sænket i sømandens våde grav.

Rederen gik op ad rebstigen og trykkede den unge styrmands hånd: – Det var dog forfærdelig sørgeligt … En brav og hæderlig mand … Men hvordan er rejsen ellers gået? Hvad med ladningen?

– Alt er ellers gået godt. Den rejse giver mindst 25.000 i overskud. Men det med ladningen har superkargoen jo ansvaret for, og han kommer netop ud af sin kahyt nu. Mens De taler med ham, sørger jeg for at få fortøjet skibet.

Superkargo Danglars hilste krybende på skibsrederen. Danglars var sidst i tyverne, og han var lille og mager og havde et par sorte, stikkende øjne.

– Velkommen hjem, Danglars, sagde Morrel. – Jeg har allerede hørt den triste nyhed om vores trofaste ven, Leclere. Det var da godt, at Edmond Dantés var styrmand ombord og kunne tage kommandoen. Den unge mand kan alt.

Superkargoen smilede skævt: – Undskyld, hr. Morrel, men jeg ville nu sige det på en anden måde: Han tror, at han kan alt.

– Hvad mener De med det? spurgte rederen skarpt.

– Jeg mener, at han tror alt for meget om sig selv. Så snart Leclere blev syg, tog han uden videre kommandoen – uden så meget som at spørge os andre.

– Det var både hans ret og hans pligt.

– Måske, men jeg kan i hvert fald ikke indse, at det var hans ret eller hans pligt at lade skibet ligge for anker ud for øen Elba, så rejsen blev forsinket med halvandet døgn.

Rederen så forbavset på ham: – Elba? Hvad skulle han dog dér?

– Det må De spørge ham selv om. Jeg aner det ikke.

Morrel kaldte på Dantés, der netop var ved at give ordre til at sænke flaget på halv stang.

– Hør, styrmand, hvad skulle De egentlig på Elba?

– Jeg skulle udføre en opgave for kaptajn Leclere. På sit dødsleje fik han mig til at love, at jeg skulle aflevere en pakke til kejser Napoleons hofmarskal, Bertrand, der er fulgt med kejseren til Elba.

– Traf De så hofmarskallen?

– Ja.

– Og … Morrel trak Dantés med hen til rælingen. – Og kejseren? Så De ham?

– Ja. Jeg talte endda med ham. Han spurgte mig ud om rejsen, og da jeg sagde, at skibet tilhører Morrel & Søn, fortalte han, at han i sin tid havde gjort tjeneste ved regimentet i Valence sammen med en mand, der hed Morrel.

– Rigtigt. Det var min onkel, Policar Morrel, der senere blev kaptajn. Jeg håber ikke, at dette her kan bringe Dem i vanskeligheder, Edmond.

– Vanskeligheder? Hvorfor dog det? Jeg afleverede bare pakken og udvekslede nogle ligegyldige ord med kejseren.

– Ja, men De ved jo, hvordan myndighederne har det med den afsatte kejser Napoleon. Men nu skal jeg ikke opholde Dem mere, Edmond. De har rigeligt at se til.

Morrel gik hen til superkargoen, der stod nogle skridt fra dem og studerede sine papirer. I virkeligheden var han dog mere interesseret i samtalen mellem rederen og styrmanden end i sine lister over lasten.

– Har Dantés givet Dem brevet? spurgte Danglars.

– Hvilket brev?

– Kaptajn Leclere gav ham et brev sammen med pakken.

– Hvor ved De fra, at Leclere gav ham en pakke?

Superkargoens blege kinder blev røde.

– Jeg kom tilfældigvis forbi kaptajnens dør, der stod på klem, og da så jeg, at Leclere gav Dantés en pakke og et brev.

– Nå ja, hvis han har et brev til mig, får jeg det nok, svarede Morrel skarpt og vendte den anden ryggen. Skibet var nu blevet fortøjet, og mandskabet kunne tage det med ro.

– Hør, Dantés, råbte rederen. – Jeg håber, at vi får Dem at se til en middag hos os i dag.

– Jeg må bede Dem have mig undskyldt, svarede styrmanden. – Min far venter sikkert spændt på, at jeg skal komme hjem. Og desuden …

Rederen smilede: – Og desuden, hvad så? Den smukke Mercedes, ikke sandt? Nå, det er sådan, det hænger sammen. Mens jeg husker det, Edmond – gav kaptajn Leclere Dem ikke et brev til mig, før han døde?

– Nej, han var for syg til at kunne skrive. Men med hensyn til det, De lige sagde … jeg må vel ikke bede om at få fri i fjorten dage?

– For at holde bryllup?

– Ja, og så må jeg en tur til Paris.

– Udmærket, Edmond. De kan godt tage en god, lang ferie. Skibet er ikke sejlklart igen før om tre måneder. Men inden den tid må De være ombord igen, for Farao kan ikke lette anker uden sin kaptajn.

Edmond Dantés sorte øjne strålede af glæde.

– Kaptajn? Mener De virkelig det, hr. Morrel? Skal jeg overtage Farao?

Rederen lo: – Ja, hvem ellers? Jeg må lige tale med min kompagnon om det, men det er en ren formalitet.

Edmond skyndte sig gennem de travle gader og stod snart foran det triste gamle hus i Allée de Meillan, hvor hans far boede. Han listede sig op ad den mørke trappe og åbnede lydløst døren. Faderen stod med ryggen til og var ved at ordne blomsterne i vindueskarmen. Det slog med det samme Edmond, at hans far var blevet mærkbart ældre i den tid, han havde været borte. Han følte et stik af dårlig samvittighed ved at se, at faderen virkede krumbøjet og indfalden.

– Far, hviskede han.

Den gamle fór sammen og vendte sig forskrækket om mod ham.

– Edmond! råbte han med rystende gammelmandsstemme. Han tabte sin vandkande på gulvet, så vandet løb ud. – Det var vel nok en overraskelse! Jeg vidste ikke …

Edmond trak ham ind til sig og gav ham et kys på kinden.

– Ja, her har du mig, far. Farao løb ind i havnen her til morgen. Du vidste altså ikke, at vi var kommet? Jeg troede ellers, at hele byen havde hørt det. Nå, lad mig se på dig? Du er da ikke syg, vel?

– Nej, nej. Jeg blev bare så overrasket, så glædeligt overrasket. Og du, hvordan har du det selv, min dreng?

– Udmærket, far … Edmond blev pludselig alvorlig. – Men der skete noget meget sørgeligt undervejs. Vores kære kaptajn Leclere fik meningitis og døde, da vi var ud for Giglio.

– Men dog, men dog. Leclere var en god og modig mand. Gud være hans sjæl nådig! Men hvem skal så føre skibet nu?

Den gamle Dantés skævede spændt til sin søn.

Edmond smilede: – Det gætter du aldrig, så jeg kan lige så godt sige det med det samme. Den nye kaptajn på Farao er en ung mand ved navn Edmond Dantés.

Den gamle klappede ham smilende på kinden, mens han fik tårer i øjnene af glæde.

– Til lykke, min dreng. Rigtig hjerteligt til lykke!

Edmond lagde armen om faderens skuldre og førte ham hen til hans gamle luvslidte lænestol.

– Og nu er der lyse tider forude, far. Nu er jeg snart ikke en fattig sømand mere. Jeg får en hyre på hundrede louisdorer, og desuden får jeg andel i overskuddet. Når jeg får udbetalt mine penge første gang, køber jeg et hyggeligt lille hus med en stor have til dig. Det bliver lige noget for dig, der holder så meget af blomster. Men nu skal vi have et lille festmåltid – bare os to, far. Lidt godt har du vel i huset?

Den gamle Dantés bøjede hovedet, som om han blev flov: – Jeg er bange for, at alle skabene er tomme.

– Hvad er det, du siger? Du kan da ikke have lidt nød, mens jeg har været væk? Jeg gav dig da 200 franc, før jeg rejste.

– Ja, det gjorde du. Du har altid været en god og kærlig søn. Men du havde vist glemt, at vi skyldte Caderousse nogle penge. Så snart du var rejst, kom han og forlangte dem af mig, og han truede med at gå til hr. Morrel, hvis ikke han fik dem med det samme. Naturligvis betalte jeg ham, for jeg var bange for, at det kunne skade dig, hvis han gjorde det.

Der gled en mørk sky hen over Edmonds ansigt: – Nå, sådan. Jo, det husker jeg godt. Jeg skyldte Caderousse 140 franc. Men far, så har du altså kun haft 60 franc at leve af i de tre måneder! Tilgiv mig! Hvor kunne jeg dog være så glemsom og tankeløs? Men nu er jeg i hvert fald hjemme igen, og lidt mønt har jeg da med.

Han tømte lommerne, og til sidst lå der en pæn lille sum penge på bordet – 20 louisdorer, seks femfrancstykker og nogle småpenge.

Den gamle Dantés stirrede forbavset på pengene: – Men … hvis er alle de penge?

– Det er mine, far. Eller dine. Eller vores. Bare brug dem. Jeg får flere i morgen.

Det bankede på døren, og Edmond så spørgende på faderen: – Hvem kan det være?

– Det er nok Caderousse. Men ham har du måske ikke lyst til at hilse på?

Edmond trak på skuldrene: – Hvorfor ikke? Jeg har ikke noget udestående med ham, og man bør holde sig gode venner med sine nærmeste naboer.

Døren gik op, og en lille mand med sort skæg kom ind. Han var vel omkring tredive år, og et par store nåle, der sad stukket ind i hans skjortebryst, og et stykke stof, han havde over armen, røbede, at han var skrædder.

– Velkommen hjem, kære Edmond, sagde han med en stemme, som han med noget besvær fik til at lyde hjertelig. – Og nu bliver du vel så kaptajn?

– Hvor ved du det fra? spurgte Edmond forbavset.

– Det er ganske ligetil. Jeg var en tur nede ved havnen i formiddags, og hvem mødte jeg dér? Ingen anden end min gamle ven, Danglars. Så jeg ved ganske god besked med det hele. Han fortalte mig endda også, at du havde sagt nej tak til at spise middag hos hr. Morrel.

Dantés vendte sig forfærdet mod sin søn: – Hvad er det jeg hører? Hvordan kunne det dog falde dig ind?

– For at kunne komme hjem til dig så hurtigt som muligt. Og nu har jeg et andet ærinde, som jeg gerne vil udføre med det samme.

Caderousse hævede de buskede øjenbryn.

– Aha! Den vordende kaptajn tænker måske på at tage til landsbyen Catalans? Måske til en usædvanligt køn ung dame, der hedder Mercedes?

– Ja, sagde Edmond kort. – Du må undskylde mig, far. Jeg bliver nok ikke væk ret længe.

Få minutter efter, at Edmond havde lukket døren efter sig, forlod Caderousse også huset. På det nærmeste gadehjørne stod Danglars og ventede på ham.

– Traf du ham så? spurgte superkargoen spændt.

– Ja.

– Sagde han noget om, at han regner med at blive kaptajn på Farao?

– Han lyder, som om han allerede er det.

Danglars smilede besk.

– Han burde nu ikke føle sig for sikker, den gode Edmond Dantés …

– Næ, det kunne vel tænkes, at han kommer til at opleve flere skuffelser.

Skrædderen greb fat i sin vens frakkeopslag.

– Du ved jo, at han er forelsket til op over begge ører i den smukke Mercedes. Men han skal nu ikke være alt for sikker på, at hans følelser bliver gengældt. Hver gang hun kommer til byen, er hun sammen med en høj fyr med mørke øjne, som hun kalder sin „fætter”.

– Aha! Og du mener, at de to er interesseret i hinanden?

– Tja, hvorfor ikke?

Danglars greb Caderousse i armen.

– Kom, gamle ven. Vi tager en tur til Catalans. Hvem ved – måske kan vi komme til at opleve lidt af hvert dér.