Lars Widding

De fire rytteres tid

Illustreret af
Gunnar Brusewitz

På dansk ved
Elise Norsbo

Lindhardt og Ringhof

De fire rytteres tid
oversat fra svensk af Elise Norsbo efter

De fyra ryttarnas tid

Copyright © 1992, 2017 Lars Widding og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711740668

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Personfortegnelse

Folk på stockholmsegnen

Erich Johannes Pilfelt, oberstløjtnant

Cecilia Schyllander, forpagter på Årsta gård, Pilfelts søster

Berthold Johan Schyllander, hendes mand

Catharina Margareta Queckfeldt, officersenke på Gärtuna fænrikgård

Beatrice Alice Stålhammar, hendes mor, oberstinde på herregården Fituna

Bengt Stålhammar, søn af oberstinden, fattiglæge og pestlæge

Henrika Reinke, gift med kaptajn Johan Reinke, rapporteret forsvundet i russisk fangenskab

Alfhilda Johanna Gardelius, oldfrue på Drottninghuset

Urban Hjärne, naturvidenskabsmand, præces i lægekollegiet

Johannes Lysander, kaptajn i Södertälje

Olof Unge, løjtnant

Arvid Horn, rigsråd

Petter Lyström, karl på Årsta

Linus Nilsson, kusk

Joachim Ziervogel, barbermester, pestlæge

Petter Gieske, feltvebel ved Livregimentet

Nilla Berg, soldaterenke i Sorunda

Erik Berg, ryttersoldat ved Livregimentet, hendes søn

Jacob Burensköld, overborgmester

Folk på göteborgegnen

Jonas Rask, korporal

Erik Siöblad, admiral

Anders Torsson, løjtnant

Lars Gate, reder i kaperbranchen

Ingela Hammar, hans fæstemø

Folk ude i Europa; I Rusland og Tyrkiet

Carl Fredrik Vild-og-Kåd, løjtnant, fhv. stalddreng i Sorunda

Jonathan Hult, feltpræst

Ullagreta Bäck, fhv. tjenestepige på Fituna, frikøbt livegen i Sibirien

Karl XII, konge af Sverige

Peter, zar af Rusland

Iwan Iwanovitj Romanow, borgmester i Solikamsk

Carl Gustaf Creutz, general i fangenskab i Moskva

Christian Albrekt Grothusen, oberst, Karl XII’s private finansminister og pengeudlåner

Mehemed Baltadji, »Brændehuggeren«, tyrkisk storvesir

Hultman, taffeldækker

Adam Scheffler, tysk feltskær

Toropof, diak i Moskva

Johan Reinke, fhv. svensk kaptajn, overløber, i russisk og tyrkisk tjeneste

Thomasine Kruse, enke efter den danske general Kruse med hjemsted i

København

Straffen

1

En nat i slutningen af juni måned 1710 døde en skipper fra Pernau i et gæstekammer på Erstaviks kro uden for Stockholms sydøstlige toldsted. Ingen kerede sig om det dødsfald. Det vil sige, kroværten var naturligvis vred over, at den gamle søulk havde valgt netop hans kvarter at krepere i; det var aldrig godt at få lig i huset, den slags skræmte let gæsterne bort. Og den kloge kone fra Skarpnäcks gård rendte geskæftigt omkring og snakkede op om betaling for konsultation og behandling. Hende blev man vist aldrig af med.

»Det var jer selv, hr. krovært, som sendte bud efter mig,« gentog hun gang på gang. »Det er ikke for meget forlangt, at De lægger de tre daler kobbermønt ud til mig.«

»Du kunne have taget dig betalt af gubben selv, medens han endnu levede,« svarede kromanden irriteret. »Se så, pak dig nu i vej igen.«

»Han var halvdød, da jeg kom, og sansede næppe nogenting,« hvæsede konen arrigt. »Havde De haft forstand nok til at sende bud efter mig en dag tidligere, ville røgen fra svineskarnet have trukket hans bullenskab ud og kureret ham. Og da havde jeg sikkerligen ikke måttet nøjes med mine tre daler kobbermønt. Dobbelt op var det blevet af lutter taknemmelighed.«

»Du skal tids nok få din betaling. Men her skal først tages af gubbens pengekat for traktering og kammer og umage. Og for begravelse og alt det, som nu skal til i en sådan sag.«

Han fortalte ikke, at han havde sendt en meddelelse til styrmanden på den døde skippers skude – og også fået svar igen. Omstændighederne var virkelig ubehagelige. Den døde var på egen hånd roet i land fra sit opankrede skib og havde sat sig ud over de karantænebestemmelser, som var gældende på grund af den europæiske pest.

Havde kroværten undersøgt skipperens pas, ville alt naturligvis være blevet åbenbaret. Men herregud, hvem kunne overkomme at kontrollere alle gæsternes pas, således som myndighederne befalede?

Det var således bedst at tie stille om dette dødsfald indtil videre. Måske ville myndighederne slet ikke opdage, hvad der var sket? En begravelse i al stilhed og en ekstra dusør til pastor Rinkberg, så han ville lade nåde gå for ret og ikke snakke op om den dødes forehavende – så skulle alt nok vende sig til det bedste.

Men det var nu ikke meningen, at alt skulle vendes til det bedste i denne sag.

Den døde skipper bar i virkeligheden pesten med sig til Stockholm.

Og forvildede rotter og ivrige lopper stod allerede til tjeneste for at føre den videre.

Således begyndte historien om pesten i Sveriges land anno 1710.

2

Fra Asien var den kommet, og ud over Europa havde den bredt sig. Fra Asien, fra de brune rotters hovedkvarter og deres pestreservoir. Det var ikke bare menneskenes krig, denne tid handlede om. Det var også rotternes krig og felttog. De brune rotter fra Asien krævede livsrum og angreb de sorte rotter i vest og nordvest.

Overalt hvor de brune rotter drog frem, besejrede de de sorte rotter, og samtidig spredte de og deres lopper deres pest til nye rotter og nye lopper – og i takt med disse sejre fik menneskene den del, der var dem beskåren.

Således var farsotens gang: så snart en pestrotte lagde sig ned og døde, hoppede det døde dyrs lopper bort fra værtskroppen for at søge nye skabninger at suge blod af. Faldt et menneskes vej forbi, fik dette menneske umærkeligt en ubuden gæst. Et bid af loppen, og farsotens smitte fandtes dermed hos mennesket, hvis andre lopper – og lus med for den sags skyld – straks blev nye smittespredere.

Sådan gik kredsløbet videre i stadigt større kredse, og de marcherende armeer med deres rottefyldte kornvogne, de sejlende skibe med deres forskellige varer til fremmede lande, og de mange internationale rejsende sørgede for, at pesten bredte sig stadig hurtigere og hurtigere rundt til alle Europas kanter.

Men om rotternes og loppernes rolle i dette dødens spil havde menneskene ingen anelse. Rotter og lopper indgik i deres hverdag, og dem kunne der ikke være noget særligt mærkværdigt ved. Og når apokalypsens fire ryttere sprængte frem over alle grænser med krig, hungersnød, pest og død i deres følge, tog folket det hele som en straf fra Gud.

Pesten var sendt af Gud. Det var en af Guds måder at tage hævn over menneskene på, fordi de ikke fulgte hans givne bud men fremturede i deres synder.

Og således var Guds vilje i denne blomstertid ved Erstaviks kro, at en af den døde skippers pestlopper lige med ét hoppede op i kjortlen på en tjenestepige, mens den gamle lå lig i et brændeskur, og den arme kvinde var ved at hente brænde derinde.

En anden pestloppe fandt en ny vært i form af en snusende rotte, som lidt senere vendte tilbage til sit bo, hvor den nylig havde født et kuld unger.

Pigen sluttede samme dag sin tjeneste og drog til sit hjem i en ussel rønne ude ved Ladugårdsgärde i den nordlige udkant af Stockholm. Der boede hun sammen med en forarmet skrædder ved navn Arved Kavat.

Denne pige var dømt til at blive det andet offer for pesten i kongeriget Sverige. Og i hendes og skrædderens hjem fandt pesten sit andet brohoved for sine fortsatte angreb i Herrens navn.

3

Nogle dage ind i august måned i dette nådens år 1710 brød en gammel stodder op fra sit lusede logi i Maria Sogn på Södermalm i Stockholm og begav sig ud på en missionsrejse til Skeppsbron lige i nærheden af Stora Kranen og Slottsbacken. Der klatrede han op på en høj arkelivogn og trådte frem for folket. Han talte som en besat, skreg og tordnede, som om han havde været en profet i Judæa, slyngede den ene anklage ud efter den anden og truede med de frygteligste af Himlens straffe.

Først tordnede han imod krigen, som nu havde varet i ti lange år. Hvor ilde stod det ikke til med landet, hvor elendigt havde folk ikke fået det! Og prøv blot at nævne den, som ikke havde en eller anden slægtning eller nær ven iblandt de soldater, som var faldet under felttogene eller i et af de mange slag derude i Europa, eller som nu henslæbte deres liv i det strengeste fangenskab i Rusland efter armeens fuldstændige kapitulation ved Perevolotjna forrige sommer.

Og kongen! Kongen, som nu opholdt sig i tyrkernes land, de vantro hunde. Hvem vidste forresten, om det ikke var i fangenskab også på den kant?

»Straffen!« råbte manden. »Guds straf! Herren hjemsøger det svenske folk for dets mange synders skyld.«

Og dog var alt dette ingenting imod det, som skulle komme, forsikrede manden. I virkeligheden havde Herren allerede sendt sin hævnende engel til svenskernes rige. Og til ham, den gamle stodder, havde denne engel bragt sit budskab i en åbenbaring.

»Thi Herrens hånd skal hvile tungt over landet,« forkyndte han. »Herren skal slå os med ødelæggelsens vederstyggelighed, ja, med bylder skal Han slå os. Stor pestilentia er os beredt! Og til alle tvivlere siger jeg: gå da selv op til Ladugårdsgärde og det kvarter, hvor skrædderen Arved Kavat har sin ringe bolig. Eller til Yttersta Tvärgård udi Maria sogn. Der kan I i egen person beskue de første ofre. Slagne og døde ligger de der på rad og række dækket med sorte bylder. Der har I pesten, I ugudelige! Og som en brand, der næres af stormen og lægger hele byer i aske, skal nu den uhyggelige farsot kaste sig over hele vort land. Stor pestilentia er os til visse beredt. Nu bør I alle forbedre eder og befale eders sjæl udi Guds nåde!«

At føre en sådan tale – og til med på offentlig gade og vej – var strengt forbudt og straffedes med lovens strengeste straf. Den arme gamling, et forhenværende dårekistelem og tillige afsat stadsfysikus og bortvist kapellan, som man naturligvis kunne vente sig hvad som helst af, blev da også kort efter grebet og kastet i et fangehul hos byvagten på Stortorvet.

Det var en dejlig højsommerdag med en blid brise ude fra Saltsjön – samme dag som de lærde doktorer i Collegium Medicum for første gang diskuterede muligheden af, at pesten var nået til Stockholm, selv om man naturligvis ikke mente, at man havde fået noget som helst bevis derfor endnu.

4

Samtidig med at stodderen fra Maria sogn blev slæbt til fængslet på Stortorvet, gik den gamle læge Urban Hjärne i sin botaniske have på Kungsholmslandet ved Klara sø, lige i nærheden af den lange træbro over til Tegelbacken og Röda Bodarna.

Han var netop ved at kikke på et bed med hvide valmueblomster, da han blev opsøgt af fattiglægen Bengt Stålhammar. Den unge mand – lige fyldt seksogtyve år – som gennem det sidste år ufortrødent og fuldstændig uegennyttigt havde arbejdet i byens værste slumkvarter på Söder, var meget oprørt. Var det virkelig sandt, hvad rygtet ville vide, at de herrer assessorer i Collegium Medicum ved deres møde tidligere på dagen helt havde afvist enhver mening om, at pesten nu var nået til Stockholm?

»Ja,« svarede den sagtmodige Hjärne, »vi mener, at der endnu ikke foreligger fuldgyldige beviser for, at det er pesten, som er årsag til de mange sygdomstilfælde i vor by.«

De to herrer kom snart i en heftig disput, og trods sin ungdom besmykkede Stålhammar ikke sine ord. Hvad var nu dette! Som byens pestlæge – det var han blevet udnævnt til for nogle år siden – kunne han vel fordre respekt for sine alvorlige, for ikke at sige alarmerende rapporter. Havde apoteker Berendts for eksempel ikke aflagt vidnesbyrd til Collegium Medicum om disse mennesker, som havde været inde på Björnen for at købe medikamenter imod den sorte byldesyge? Var det måske ikke blevet fortalt, at der allerede lå mange døde på Ladugårdsgärde efter et sygdomsbillede, som stemte nøje sammen med pestens?

»Det er måske også hr. doktoren, der har alarmeret det kongelige senat og formået Rigets Rådsherrer til at skrive brev til Collegium Medicum?« spurgte Hjärne.

Den unge læge vred og vendte sig, før han svarede:

»Nå ja, jeg kom helt tilfældigt til at nævne noget for grev Horn om den store sygelighed i byen og om, at jeg har mistanke om, at det er pest.«

»Ja, det er minsandten kønt!« brølede Hjärne op. »Her går De, en lille noksagt af en læge, en ren hanekylling, og udspreder rygter til Rigsrådet om, at pesten er her. Og senatet tager det første officielle skridt i kampen mod farsoten. Akkurat som om vi i Collegium Medicum ikke forstod den sag bedre.«

»Det er min pligt som pestlæge at …«

»Deres pligt er at holde Dem strengt til Collegium Medicum,« afbrød den snart halvfjerdsårige læge ham samtidig med, at han syntes at være på nippet til at give den unge kollega en ørefigen. »Hvad bilder De Dem egentlig ind? Deres opgave er at overvåge, at karantænebestemmelserne efterleves. De skal undersøge passagerer og besætning på skibene. De skal sørge for, at varerne bliver røgede. Det er Deres opgave som pestlæge. Punktum og færdig. Hvornår og hvordan pesten kommer hertil – hvis den kommer hertil – afgøres i Collegium Medicum!«

»Men –«

»Hold mund og afbryd mig ikke! Altså, der har De den dristighed at gå bag om ryggen på os ældre kolleger. De får Rigsrådet til at skrive til os og opfordre os til at forfatte et skrift om, hvorledes man bedst beskytter sig imod pesten, samt træffe andre forholdsregler imod pesten! Hvordan tager det sig ud, synes De! Rigsrådet tager initiativet i en sag som denne. Collegium Medicum bliver ganske desavoueret. Fatter De da ikke, hvilken bommert, De har begået! Og som sagen nu har udviklet sig …«

Den gamle præces for lægekollegiet tav, rettede ryggen og stirrede ud over Klara sø og Riddarfjorden bagved den. Solen udsendte strålebundter af varme, lyset glitrede i bølgerne, himlen smilede og langs de skyggefulde kyster pilede sejlbåde frem og tilbage, vendte, krydsede op imod Riddarholmen eller stod ind mod Hessingeøerne med vinden agterind.

»En sådan velsignet, smuk dag, vi pludseligt har fået forærende,« sagde Hjärne, næsten som om han talte med sig selv. »Det er længe siden, vi har haft et så dejligt vejr.«

»… som sagen har udviklet sig?« gentog den unge fattiglæge.

Hjärne vendte sig om, og den oprørte vrede, han lige før havde givet udtryk for, var som blæst bort. Han smilede et lille, tilfreds smil.

»Som sagen nu har udviklet sig, må alt tage sin rigelige tid. Alt har som bekendt sin tid, unge mand. Der er en tid til at rive ned og en tid til at bygge op. Netop nu grasserer der i vor by en febris maligna contagiosa, en svær feber af samme art, som den, der hærgede forgangen høst. Derimod har vi ikke kunnet konstatere nogen grasserende pestilentia – endnu! Eller omtrent som vi i formiddags enedes om at svare Rigsrådet: Når vi bevisligt haver konstateret grasserende pestilentia, skulle vi straks underrette Senatet på sædvanlig vis, ligesom byens borgmester og andre myndighedspersoner, samt træffe alle forebyggende forholdsregler. Behøver jeg at udtrykke mig klarere end som så? Hvadbehager!«

»Jeg forstår,« sagde den unge læge.

»Det glæder mig overmåde.«

»Guds straf er over os for vore synders skyld.«

»Overlad blot den udlægning til det ærede præsteskab.«

»Pesten er her. Men småligt prestigekævl sørger for, at vi lader farsoten få rigtig fast grund under fødderne, inden vi overhovedet foretager os noget for at standse den. Jo, jeg forstår til fulde.«

»Så kan det være nok med det sludder, unge mand.«

»Jeg siger det jo blot, som det er, hr. præces.«

»Og De er sandelig ikke bange for at sige det, hvadbehager!«

»Gud Herren er mit vidne.«

»Kors, hvilken selvtilfredshed! Men gør mig en tjeneste. Lad ikke hanekammen vokse for meget. Og betænk, at enhver sag har to sider.«

Han smilede sit venlige smil og klappede den unge kollega på skulderen.

»Naturligvis har De på sæt og vis ret, Stålhammar. Der er unægteligt forekommet tilfælde af pest her i byen i de seneste uger. Jeg har obduceret flere sådanne lig. Alle kardinalsymptomerne er til stede, således som de beskrives i pestbøgerne. Bylderne, de røde og blå strimer, det peberkornslignende udslæt. Jeg vidste det faktisk, længe inden De selv observerede det.«

Han smilede med sin næsten tandløse mund.

»Ja, men da forstår jeg da slet ikke, at …«

»Men af den grund må vi ikke lade os gribe af panik og slå på stortromme, så offentligheden bliver skræmt fra vid og sans. Oprigtigt talt, hvad kan vi så gøre imod pesten i dette her tilfælde? Når vi endnu ikke ved, hvordan den agter at slå til. Måske den blot rusker lidt i os? Måske svinder den lige så pludseligt bort, som den kom? Og hvilken nytte har vi da haft af den store alarm, sig mig …«

Unge Stålhammar tav. Han ville gerne have sagt: Et sted kan vi dog begynde og det i dette nu. Lad os skænke alle de fattige menneskeværdige boliger og give dem en fuldlødig kost.

Men han orkede det ikke. Han var vel ret ene om sine ideer, som blandt andet gik ud på én gang for alle at fratage de rige mindst halvdelen af deres ejendele, penge og jord og give alt dette til’ de fattige.

Han hørte pludselig, at Hjärne sagde:

»Der var jo en sag til, unge mand, da vi nu alligevel er på tomandshånd. Er det sandt, hvad jeg har ladet mig fortælle, at De deltager i private bønnemøder? At De rent ud leder Deres egen lille menighed af bibelfromme?«

Stålhammar trak på skulderen.

»Enhver ruster sig til saligheden på sin vis,« svarede han kort.

»Gå blot ikke for langt. De ved, hvad kirkeloven siger om slige sager.«

»Det ved jeg. Men kirkeloven er et af menneskenes påfund; Guds kaldelse er noget ganske andet.«

Hjärne rystede langsomt på hovedet og vinkede afværgende med den ene hånd.

»Pas blot på, hvad De gør,« rådede han. »Ret som det er, kan De risikere at blive anmeldt, og da vil man måske fratage Dem retten til at udøve Deres profession.«

»Ingen vil nogen sinde kunne forhindre mig i at hjælpe mennesker, som lider nød.«

»Fortsætter De med Deres private bønnemøder, kan De hurtigere, end De aner, selv blive en af de nødlidende. Og så af sted med sig, den herre, og lad mig få fred. Er der ikke en skibsbesætning fra Livland, De skal undersøge? Ja, men der ser De! Jeg har ikke mere at sige Dem lige nu. Har herren forstået mig!«

Stålhammar bukkede og skyndte sig af sted, mens Hjärne blev stående og så ham forsvinde ud på broen til Tegelbacken.

Den gamle mand havde kendt Stålhammar fra dennes ungdom. Han havde haft ham som elev allerede for ti år siden og havde ledet hele hans uddannelse frem til eksaminationen i Collegium Medicum, hvorved hans kundskaber var blevet prøvet i såvel medicin som kirurgi. Et godt emne til en videnskabsmand, tænkte han, og tillige en dygtig praktiker, specielt når det gjaldt diagnosticering. Men samtidig en uforbederlig drømmer, som bestandigt fik de kunstigste nykker. Som nu det seneste: at vandre omkring i slumkvartererne og behandle de fattige syge uden at få en eneste øre for det. Ødede hastigt sin fædrene arv på pakket. Og hvem ville til sidst takke ham for det? Hvilke drømmerier, hvor verdensfjernt.

Han sukkede og tænkte siden på, hvad man egentlig skulle gøre, om nu pesten bed sig fast i byen og bredte sig ud i landet?

Det var nu ikke så meget, man vidste om denne farsot. Ikke meget mere, end hvad lægerne og videnskabsmændene havde optegnet om emnet, da den sidst hjemsøgte landet. Det var for halvtreds år siden eller deromkring. Den gang var halvdelen af Stockholms indbyggere blevet ramt af sygdommen, og af dem var hveranden død. En uhyggelig farsot, som slog til uden skel og som kunne ramme hvem som helst, rig som fattig, gammel som ung, mand som kvinde.

Men hvorledes farsoten smittede, vidste ingen.

Om den nu kom farende gennem luften og krøb ind i menneskene gennem huden?

Der var mange som hældede til den anskuelse. Bedst beskyttede man sig da – ifølge videnskaben – ved bestandigt at røge stuerne og hænge et hvidløg om halsen.

»Vi er videnskabsmænd, grundigt uddannede læger, og endda famler vi fuldstændigt i blinde,« mumlede Hjärne halvhøjt ved sig selv.

Han tænkte på doktor Bromell. Den ærede kollega havde for en uge siden fået den opgave af Hjärne i al hemmelighed at forfatte en pestkur for offentligheden. Hjärne kunne allerede nu forestille sig, hvor forvirrende teksten ville blive (»Kort beskrivelse af, hvorlunde man sig forholde skal, når Guds land og rige med en grum pestilentalisk farsot straffet vordes«).

Hvortil ville egentlig Bromell råde det svenske folk? Den gamle ven sad velsagtens netop nu og slog efter i al tilgængelig litteratur om emnet. Hjärne kunne i ånden se nogle overskrifter for sig, beroligende og tilsyneladende helt videnskabelige og pålidelige. Kort beskrivelse af de sikreste pesttegn. Råd angående forebyggelse og behandling af sygdommen. Fortegnelse over og takster for egnede og garanterede lægemidler.

Garanterede, tænkte Hjärne og skar en grimasse. Når pesten slog til, var der intet, der var garanteret. Jo, garanteret udueligt. Garanteret uegnet. Garanterede dumheder. Tag altså en høne og rag den i rumpen. Hæld derpå en pris salt over den ragede rumpe. Hold siden hen hønen sådan, at dens saltede rumpe kommer i kontakt med pestbylden. Hønens rumpe udsuger da bylden, som går i lægning. For at forøge luftstrømmen kan man åbne og lukke næbbet på hønen.

En gennemprøvet og garanteret kur, som ofte er blevet anbefalet. En garanteret dumhed, så sandeligt. Ja, ja, men det ville måske vise sig engang i fremtiden, at hønsefedtet sammen med saltet i visse, præcise mængder virkelig havde en god virkning på pestbylder? Så, hvad vidste man i grunden?

Ingenting.

Smitte, tænkte den gamle læge.

Om man dog blot havde den mindste anelse om, hvad smitte var for noget, om hvordan smitten bredte sig og slog til.

Guds straf? tænkte han siden hen.

Han var ikke så sikker på den sag, og han gøs midt i den herlige højsommervarme.

Han følte sig pludselig til mode som en fortabt fritænker – og en sådan var han ikke.

5

Doktor Stålhammar besøgte den arme sandsiger i Smedjegårdsarresten, som rejste sine dystre mure lige op til Store Barnhuset mellem Rörstrand og Drottninggatan. Til trods for, at det ville vare flere uger, før sagen mod den fortabte gamle gubbe ville komme for retten, havde man anbragt ham i enecellen, den som ellers kun blev brugt til folk, der allerede var dødsdømte.

Den forhenværende læge og præst, som havde været indespærret i over ti år i Danvikens dårekiste, og som gennem de sidste to år var blevet plejet og holdt med kost af unge Stålhammar, var i en ynkelig forfatning. Han var slemt forslået og mishandlet og var med en jernring om halsen lænket fast til stenvæggen. Om venstre fod havde han et fodjern og fra dette løb en alenlang kæde til en tung jernkugle.

Den gamle virkede apatisk og genkendte ikke sin velgører, da denne nu undersøgte den gamles sår, vaskede dem rene, satte plastre på og lagde forbindinger.

»Er du Jesus, Han som skal komme?« spurgte den gamle med mat stemme.

»Nej, nej, du kender mig vel nok igen, Stålhammar, fattiglægen i Maria sogn.«

»Jeg er ikke den salvede, jeg er hans forløber,« kværnede den gamle løs. »Jeg er alene kommet for at sende advarselsråbet ud over fædrelandet.«

»Du har fået ret i meget af det, du engang profeterede,« sagde lægen. »Krigen, hungersnøden, det store nederlag – alt dette forudsagde du.«

»Stor pestilentia er os beredt.«

»Ja, også i det stykke fik du ret. Pesten er over os nu.«

»Englen åbenbarede sig for mig, Guds hævnende engel. Se, jeg bringer dig et magtpåliggende bud fra Gud Fader, sagde han, som han stod der i sin egen stråleglans. Gak du, min tjener, ud til Ladugårdsgärde og bliv for dit eget åsyn vidne til de første ofre for Herrens straf. Gak did, du min tjener, og siden skal du vandre ud blandt folket og berette om, hvad du har set. Og dette er blot begyndelsen. Således talede Herrens engel til mig.«

»Er du sikker på, at det var englen, som sagde alt dette til dig?«

»Således talede Herrens engel til Herrens tjener her på jorden.«

»Er du virkelig sikker på det? Kan det ikke forholde sig sådan, at du sammenblander det, jeg fortalte dig, da vi sidst mødtes for at bede sammen, med det, englen sagde, da du så ham?«

»Nej, nej, alt dette sagde englen til mig. Og sig mig nu, om du er Jesus, eller om jeg skal vente en anden.«

»Du skal nok vente en anden.«

»Ja, men da venter jeg en anden.«

Den gamle tav og lukkede sig inde i sig selv. Før doktoren brød op, forsøgte han at få endnu en samtale i gang, men den gamle mand opfattede ikke længere, hvad han sagde. Han befandt sig i en helt anden verden.

Til fængselspræsten sagde doktoren:

»Den mand kan da vel ikke dømmes af nogen verdslig domstol.«

»Han har smædet kongen og er trådt frem for folket som falsk profet. Det er der kun én straf for.«

»Han er syg. Han ved ikke, hvad han selv siger. Jeg skal sige Dem, at meget af det, den mand profeterede om, dengang man anbragte ham i dårekisten, siden hen er slået til. Hungersnøden, krigen og nu også …«

Han tog sig i det. Ordet pesten havde han haft på læberne. Men i samme nu havde han set gamle Hjärne for sig og erindret sig hans ord om, hvor let panikken kunne bryde ud, hvis rygtet om den forfærdelige fare, der truede, kom ud.

Præsten sagde:

»At komme med forudsigelser om nødår og krig og anden elendighed er vel ikke så svært i tider som disse.«

»Nej, men så burde den gamle også behandles som syg og ikke som en forbryder.«

»Hvor skulle man i så fald trække grænsen, mener De? Skulle en dåre have lov til at gøre hvad som helst og siden hen blot være undskyldt, fordi han var en tosse?«

»Ja, sådan burde det være.«

»I så fald mener jeg, at hr. doktoren burde undersøge sit eget sind,« sagde præsten og skyndte sig bort.

Tankefuld vandrede doktoren hjem til sin bolig på Söder. Det var hen under aften. Han passerede Klara kirkegård og bemærkede, at fire begravelsesfølger stod i kø for at få deres døde i jorden.

Klara sogn. Fattig-Klara. Usle hytter og skure, snavsede baggårde, gyder fulde af affald. Her levede mennesker i lige så stor elendighed som ude ved Ladugårdsgärde eller i Maria sogn på Södermalm. Herreløse hunde og katte løb omkring overalt, rotter pilede af sted langs mure og tagskæg, svin og grise rodede i skarndyngerne og stanken var afskyelig.

Det bliver der, pesten kommer til at slå hårdest til, tænkte den unge læge. I Klara, i Maria, i Katarina. Og ude ved Ladugårdsgärdet. Hvorfor var det altid sådan, at de frygteligste farsoter ramte de fattige og udstødte hårdest? Det kunne dog vel ikke være Herrens mening? At skåne de, der allerede var rige, og slå ned på de svageste? Men det vidste man jo fra gammel tid: Herrens straf ramte i blinde. Den fulgte ingen love, når det gjaldt det enkelte menneske.

Den ramte et helt folk.

Men om nu Gud Herren vil, at et helt folk skal straffes, hvorfor da stride imod? tænkte doktoren og følte samtidig, at han var inde på en farlig tanke.

Han blev bange. Hvad var det dog for baner, han havde tænkt i? Således måtte han aldrig mere spekulere. Her gjaldt det ikke om at finde fornuftgrunde frem. Her gjaldt det alene at nå til frelsen.

Han forstærkede sine skridt over Norrbro og fulgte så Kungsgatan gennem Gamla Staden.

Det var en god og bred gade, som med lethed gav plads for den livlige gennemfartstrafik. Dagens trykkende varme hang endnu mellem husmurene, hvor der også var et bestandigt ekko af rumlende vognhjul og klaprende, jernskoede hestehove. Kuskenes piske smældede, og der var en evindelig skrigen og råben.

Se op, se op, gør plads for kavalerekvipagen, af vejen fattiglemmer og horetøjter!

Dér kom to politibetjente trækkende med en ussel landstryger, som gang på gang under heftig gråd forsikrede, at han var ganske uskyldig i det tyveri, han blev beskyldt for.

Ved kroernes åbne vinduesluger flokkedes agtværdige borgere for over et par snapse eller krus øl at udveksle vigtige nyheder. Omvandrende torvekoner falbød deres varer og ilede fra hus til hus. Nogle gryntende svin kom vraltende ud fra en smal gyde og forsvandt under grynten og hylen i en anden. Byvagten marcherede forbi og overvågede nøje, at ingen førte åben ild ude i det fri. Ryttere passerede, vuggende oksekærrer forsvandt.

Og bag hele denne lydkulisse lå hele tiden den dumpe klokkeklang fra Storkirken, som nu også blev akkompagneret af den tyske kirke og Riddarholmskirken. På alle tre steder var der sjæleringning efter begravelser.

»Det var dog en forbandet masse begravelser her i disse sensommeruger,« hørte doktoren en krovært sige. Manden stod på trappen til sit værtshus og trakterede på en Sorundabonde. »Monstro det skulle være nogen særlig sygdom, som er ved at brede sig? Man synes jo ellers ikke, at dette skønne vejr skulle indbyde til død og forgængelighed. Singodt, bonde, jeg drikker dig til for prompte levering.«

To gange standsede doktoren op på sin vej.

Først uden for apoteket, Marekatten, hvor barbermester Joachim Ziervogen netop kom ud ad døren og råbte ham an.

Senere hen ved selve Slussen, hvor han mødte Alfhilda Johanna Gardelius, oldfrue på Drottninghuset og en god bekendt af familien Stålhammar lige siden doktorens barndom.

Hvad barbermester Ziervogel angik, så ville han blot rapportere til doktoren, at han nogle dage i forvejen havde været kaldt op til Collegium Medicum. Præces Hjärne havde spurgt ham, om han ville påtage sig at gøre tjeneste under byens pestlæge og i tilfælde af en kraftigt opblussende farsot da først og fremmest at tage sig af de syge på Skeppsholmen, hvor alskens fattigpak fra gammel tid af havde været indlogeret i forskellige kaserner og herberger.

Doktoren forsøgte at se ud, som om sagen var ham bekendt – forbandede Collegium Medicum, altid gik de bag ryggen af ham, men til slut skulle de alle få øjnene op – og spurgte, hvordan Ziervogel stillede sig til forslaget.

»Det er jo nærmest et økonomisk spørgsmål,« sagde Ziervogel. »Påtager jeg mig denne opgave, må jeg lukke min egen praksis helt og holdent. Og samtidig må jeg jo aflønne mine svende. Men vil man hoste op med halvandet hundrede rigsdaler om måneden, skal jeg ikke sige nej til et livtag med pestdjævelen. Ho, ho, jeg har minsæl før set ham på nærmeste hold!«

Doktoren blev tydeligt nok overrasket.

»Hvad er det, De siger, hr. barbermester. Har De tidligere arbejdet under en pestsot?«

»Ja, det vil jeg love Dem. I Tyrkiet. Anno 1700. Jeg tjenstgjorde dengang som feltskær ved den franske legation. Og inden ambassaden flygtede fra Konstantinopel, nåede jeg at se adskilligt. Fy, for fanden, for en elendighed. Jeg tror ikke, at De selv i Deres vildeste fantasi kan forestille Dem, hvordan denne dødens vind farer frem. Det er rent ud utroligt. Men er De sikker på, at vi har pesten her?«

Doktoren nikkede.

»Der er ingen tvivl om den ting.«

»Da gælder det altså om snarest at blande virksomme, forebyggende midler, så man undgår skidtet.«

»Virksomme, forebyggende midler,« sagde doktoren. »Findes de?«

»Javist. Tyrkerne var dygtige til sådant. Man tager dueskidt og blander det med mumiepulver. Så brænder man det og indånder dampen hver morgen. Og derpå står man sig godt hele dagen.«

»Dueskidt og mumiepulver?« gentog doktoren vantro.

»Tyrkisk specialitet.«

»Men alligevel døde de som fluer dernede?«

»Nåja, selv klarede jeg mig med den metode. Og vi stod i flere uger lige midt i det allerværste.«

Også under mødet med oldfruen Alfhilda Johanna Gardelius var den truende farsot til behandling. Hun sagde:

»Det var godt, at jeg fik fat i dig, min dreng (hun kaldte ham altid min dreng, det sad i hende siden doktorens barndom på Fituna, da Alfhilda Johanna havde været præstefrue i Sorunda). Jeg var faktisk på vej hjem til dig. Forstår du, en af mine mandlige fattiglemmer døde i morges i Drottninghuset, og jeg tænkte mig, at du måske ville kikke på liget. Den døde ser så mærkelig og uhyggelig ud, og efter alt det, du har sagt om den truende pest, så …«

Hun gjorde nærmere rede for tilfældet.

Den gamle mand, en udslidt men alligevel forholdsvis sej, forhenværende korporal, var blevet ramt af sin sygdom som lyn fra en klar himmel. I det ene øjeblik havde han siddet på sin seng og nynnet en melodi – han havde altid været meget for at nynne melodier denne her karl – og i næste øjeblik var den frygteligste feber og svimmelhed faldet over ham. Det var, som om hans hjerte galoperede af sted. Efter et stykke tids forløb havde man flyttet ham til et særskilt sygekammer, og der havde den arme stakkel ligget hele natten i den voldsomste febersyge, som tænkes kunne. Og hen imod morgen var han pludselig død. Store Gud, hvor han havde set ud. Hele kroppen var ligesom pebret af sorte korn, og over bryst og arme og ben løb kraftige røde og blå strimer.

»Det er akkurat, som om døden havde pisket ham med ris,« sagde præsteenken.

»Hvor har mor Alfhilda ham nu?«

»I en kiste i vores lighus.«

»Så er det lige så godt, at jeg straks følger mor hjem og undersøger den døde.«

»Tror han, det er pesten?«

»Det er svært at sige, inden jeg har set liget. Men det virker nu mistænkeligt sådan.«

De fik fat i en ledig vogn, og doktoren gav kusken ordre til at køre den hurtigste vej til Johannes kirke og Drottninghuset.

»Hele tiden i rask trav,« beordrede doktoren. »Skeppsbron frem til Packartorvet. Siden drejer du ned forbi Wredes palæ og lige frem ad Drottninggatan. Forstår du det?«

Kusken svarede ikke, kløede sig bare i nakken og satte sin brune hoppe i trav. Pludselig vendte han sig om og sagde:

»Jaha, og så dreje ved Rörstrand og op over bakkerne, det er sådan, De vil have det. Det forstår jeg. Men det er ikke lige netop den korteste vej.«

»Vi har travlt,« sagde doktoren kort.

»En sådan lang omvej bliver dyrere. Det slider jo på hesten.«

»Jeg ved nok, hvor meget du er berettiget til. Kør blot, som jeg har sagt.«

»Jaha,« sagde kusken, »nu genkender jeg vist den ærede herre. Er det ikke fattiglægen fra Maria sogn? Jo, det mente jeg jo nok. Hyp, min hest!«

Det gik hurtigt hele vejen, skarpt trav gennem Drottninggatan, så lang den var. Den gade havde været ved at blive en af de fornemste i byen, da krigen kom. Flere og flere velstående familier havde valgt at bygge deres palæagtige huse her.

Men byggerierne var holdt op under dyrtiden, og mange huse var aldrig blevet færdigbyggede eller indrettede. Nu stod de der som faldefærdige monumenter over fattigdommen i øjeblikket, og bag dem kunne man se simple hytter med tag af græstørv. Men alt det grønne var venligt og drog et barmhjertigt slør over det meste.

Et kvarters køretur og man var fremme. Doktoren ville betale, men kusken sagde nej. Åh nej, havde doktoren behandlet hans gamle mor uden betaling, da hun var slemt syg forleden vinter, så ville han heller ikke tage én øre for denne køretur. Han tilbød ovenikøbet at vente på hr. doktoren.

Hans navn var Linus Nilsson, sagde han, og så sandt som han hed Linus Nilsson, så skulle han aldrig glemme, hvor omsorgsfuld hr. doktoren havde været imod hans gamle mor.

Alfhilda Johanne førte doktoren med ind i Drottninghuset, hvor indvånerne var af en noget finere slags end på byens andre fattighuse – disse forarmede, fortabte fattiglemmer havde i det mindste været noget før i tiden – og sammen skyndte de sig derefter ud i gården og hen til lighuset. Doktoren behøvede ikke at se ret længe på den døde, før det stod ham klart, at det var pesten. Alle tegn tydede på det: de karakteristiske strimer, de mørke bylder, det peberkornsagtige udslæt.

»Sig mig, mor Alfhilda,« sagde doktoren sagte, mens han mere indgående synede bylderne i den dødes armhuler, »hun ved vel ikke, om denne gamling her har gjort nogle udflugter i den seneste tid? Om han eksempelvis har besøgt Ladugårdslandet?«

Alfhilda Johanna så meget forbavset ud.

»Hvor i alverden kunne du vide det? Jo, en bror til ham bor på de kanter. En skrædder, tror jeg. Og ham plejede han at besøge hver eneste lørdag.«

Doktoren kastede et sidste blik på den døde og lukkede så kistelåget. Han vendte sig om mod oldfruen.

»Nu skal vi tie stille om dette her indtil videre, mor og jeg,« sagde han. »Men det er virkelig pesten, som har gjort sin første visit her.«

Alfhilda Johanna nikkede og tav.

»Hvor har I gjort af hans sengeklæder og andre ting?«

»Sengeklæderne er stadigvæk i sygekammeret. Og hans gangklæder har jeg lagt i en kasse sammen med andre småtterier, han ejede.«

»Så må vi straks sørge for, at det bliver brændt. Altsammen. Hver eneste smule. Og siden skal jeg så komme herhen hver eller hveranden dag i den nærmeste fremtid … så får vi se…. Og mor må være forsigtig, når hun tager sig af den dødes sager … tag et eller andet overtræk på, ligemeget hvad, og anvend handsker … brænd også dem bagefter …«

De gik ind i Drottninghuset, og oldfruen viste ham den store kasse, hvori hun havde pakket den dødes ejendele. Den stod på selve trappegangen. Hun åbnede låget. Og i næste øjeblik skreg hun op:

»De forbandede uslinger! De har stjålet det hele!«

Det eneste, som lå tilbage i kassen, var et knivskaft uden blad og en hullet, umage sok.

»… og jeg som forbød dem på det strengeste at røre noget som helst her,« fortsatte Alfhilda Johanna.

»Mor skulle have sat lås på den,« sagde doktoren og lød vred og ærgerlig.

»Herregud, de plejer at gøre, som jeg siger. De ved, at jeg altid sørger for deres bedste.«

»Kan hun monstro opspore alle sagerne?«

»Her skal sandelig blive undersøgelse og rettergang. Stol på mig, min dreng, altsammen skal det blive afsløret.«

Lidt senere forlod doktoren Drottninghuset og kørte samme vej tilbage. Tårnvægterne meldte netop, at klokken var slagen syv, og solen var ved at gå ned i en flimrende tågedis af rødt.

Da doktoren nåede hjem, fandt han en gæst. Ved hans skrivebord sad Erich Johannes Pilfelt, chef for det nyoprettede Livregiment til hest, og studerede en af de tyske aviser, som var kommet med postvognen dagen før.

6

På denne tid opholdt Pilfelt sig på besøg på den officersgård ved søen Uttran, som man havde stillet til rådighed for ham samtidig med, at han blev udnævnt til chef for Livregimentet. Gården lå tre mil fra Stockholm, lige uden for Södertälje, og var egentlig en fænrikgård under Södermanlands regiment. Men den fænrik, som havde besiddet gården, var faldet i krigen allerede ved juletid 1708, og så havde man bogført ejendommen på det nyoprettede Livregiment. Den unge fænrikenke var indtil videre blevet boende på gården med sit barn, en datter som gik i sit andet år. Pilfelt havde kendt hende i mange år. Hun var søster til fattiglægen Stålhammar og datter af en af Pilfelts ungdomsvenner (oberst Stålhammar, som var død for egen hånd lige efter nytår 1708).

I virkeligheden havde Pilfelt aldrig tænkt sig at tage ind på gården. Han følte sig moralsk i gæld til den unge enke – Catharina Margareta Queckfeldt var hendes navn – eller rettere sagt: han følte sig moralsk skyldig i, at hendes far havde begået selvmord. Det var jo dog ham, Pilfelt, som var kommet til herregården Fituna og til obersten med kongens ordre – og med beføjelse – til omgående at arrestere hr. obersten, i fald han ikke straks vendte tilbage til sit fangekvarter i Moskva. Og derpå havde obersten så valgt sin egen udvej. Altså: skylden var Pilfelts.

Men ingen andre end han selv opfattede sagen på den vis, allermindst fænrikkens enke. I løbet af sin ensomme tid på officersgården havde hun udviklet sig til et selvstændigt og djærvt menneske. Hun styrede og klarede alt som en hvilken som helst dygtig bondekone. Gik i rette med sine bønder, når de ikke leverede de aftalte forpagtningsafgifter. Gik i skoven og jagede. Passede omsorgsfuldt sine husfolk (et gammelt aftægtspar). Pløjede, såede, høstede. Arrangerede høstgilder. Var taknemmelig imod livet, fordi det alligevel til sidst havde givet hende en opgave at løse. Og følgelig sagde hun bestandigt nej, så snart hendes mor, den velbjergede oberstinde på herregården Fituna i Sorunda sogn, kom med forslag om, at hun skulle flytte hjem og leve et anstændigt liv.

Hun var Pilfelt meget taknemmelig, fordi hun fik lov at blive siddende på gården som en anden forpagter, og hun var meget omhyggelig med at føre regnskab, så han selv kunne se, at hun ikke snød ham; halvdelen af overskuddet til hver, havde de aftalt.

Så var han marcheret med sit regiment til Skåne, havde deltaget i slaget ved Helsingborg, var blevet taget til fange og ført som krigsfange til København. Da han senere var blevet udvekslet, havde han sluttet sig til sit regiment i Skåne. Men kort tid derefter var han blevet ramt af feltsygen og havde ligget alvorligt syg på Wrigstads gæstgiveri hele højsommeren igennem. Han kom sig langsomt men var for svag til at gå direkte i tjeneste igen. Den læge, som havde tilset ham, havde rådet ham til mindst tre-fire måneders rekonvalescens.

En sygetransport havde ført ham op igennem landet. Men i nærheden af Nyköping var han selv steget i sadlen på sin sorte hingst og havde alene redet det sidste stykke vej hjem.

Hjem, for resten. Han havde aldrig tænkt på Gärtuna officersgård som sit hjem, og han havde slet ikke haft nogle planer om at blive der. Blot kikke indenfor og høre, hvordan det stod til – på vejen til Årsta gård uden for Hornstull i Stockholm, hvor hans myndige søster sad som forpagter, og hvor han altid plejede at opslå sit kvarter, når tjenesten førte ham til stockholmsegnen.

Men fænrikkens enke, Catharina Margareta Queckfeldt, havde bedt ham blive på gården og hvile ud.

Hun kunne se, hvilken elendig forfatning han var i, og fandt nu en lejlighed til at gøre en smule gengæld for den betænksomhed, han tidligere havde vist over for hende. Tidspunktet var ligeledes meget belejligt. På gården var der netop et lille pusterum mellem høhøsten og kornhøsten. Hun kunne ofre sin tid på ham.

Han havde sagt ja tak – og da han red ind til Stockholm for at konsultere fattiglægen på Söder vedrørende sit helbred, havde han opholdt sig i tre uger hos den unge enke.

Og var kommet til at holde af hende.

7

I det puslespil, som optakten til denne beretning nødvendigvis udgør, er det nu på tide at rapportere noget om en kvinde ved navn Henrika Reinke. Hendes vej havde krydset officeren Pilfelts omflakkende færden ved flere lejligheder. Men Pilfelt havde intet direkte at skaffe med den ejendommelige situation, hun var havnet i. Han var blevet draget ind i hendes liv på et tidspunkt, hvor skæbnen allerede havde arrangeret sit tilfældige, ondskabsfulde spil imod hende. Og siden hen var han blevet tvunget til at optræde som en slags observatør – skønt langt borte i Rusland – af hendes elendighed (med ordre fra feltmarskallen til ikke at give hende den mindste besked om, hvad han vidste).

Den skæbne, Henrika Reinke havde mødt, delte hun med mange andre karolinske kvinder på den tid: hun var gift med en officer, som i mange år havde været rapporteret i fangenskab i Rusland, og som siden var sporløst forsvundet (forsvundet, hvilken smuk omskrivning!). Alene havde hun været tvunget til at forsørge sig selv og sine to børn. Det var gået nogenlunde. Igennem flere år havde hun drevet et middagspensionat i sin lejlighed i nærheden af Packartorvet lige ved Brunkeberg.

Over for sin forsvundne ægtemage, kaptajnen, havde hun været fuldstændig loyal. Gang på gang havde hun sendt pakker på hans navn til Moskva. Om han havde fået dem eller ej, var uvist, lige som så meget andet i disse krigsår. Ufortrødent havde hun også søgt at efterspore ham på enhver måde: gennem udsendinge i Moskva, gennem armeens hovedkvarter, gennem præster og officerer og handelshuse.

Men overalt havde der været tavshed.

Naturligvis havde hun haft sine svære stunder, svære år. Men med tiden havde hun kæmpet sig frem til en indre sikkerhed. Ligesom sin ti år ældre søster, præsteenken Alfhilda Johanna Gardelius, oldfruen på Drottninghuset, var hun gjort af et sejt materiale og ejede et lyst grundsyn. For to år siden havde hun været meget glad for daværende løjtnant Pilfelt, ja, rent ud forelsket, og tilsyneladende havde han besvaret hendes følelser. De havde i hvert fald plejet flittig omgang med hinanden, inden han begav sig ud til armeen i Polen, og han indrømmede villigt, at det var de mange samtaler med hende, som havde fået ham til at glemme den værste melankoli og lade være med at gå omkring med så megen skyldfølelse. Under armeens opmarch mod Ukraine havde de også vekslet nogle breve, men senere var de gledet helt bort fra hinanden.

Henrika Reinke havde fundet lykken andetsteds. Lykken – ja, for hun levede nu i fuldstændig indre harmoni.

Hun var blevet Kristi brud.

Det var fattiglægen Bengt Stålhammar, som havde ført hende til Jesus. I flere år havde han været en af hendes faste middagsgæster og efter en tids forløb havde han bedt om at måtte låne hendes store spisestue til nogle private sammenkomster af dybt religiøs art. Selv om hun godt vidste, at sådanne private bønnemøder – hvor der blev prædiket af lægmænd – var strengt forbudte efter kirkeloven og dermed også efter statens love, havde hun åbnet sit hjem for dem.

Lidt efter lidt var hun selv begyndt at deltage i andagtsøvelserne, og efter en tid voksede frelsen frem i hendes sind.

Hun blev Jesu brud, og i og med at hun helt overgav sit liv til Herren, forsvandt al hendes uro. Mandens skæbne langt borte i Rusland, hendes egen og børnenes fremtid – det hele blev med et så ligegyldigt. Her gjaldt blot én ting: at tjene Kristus i Hans ånd. Derfor deltog hun nu i fattiglægens arbejde i slumkvartererne på Söder med iver og energi.

Mærkeligt nok var staten pludselig begyndt at udbetale hende en mindre pension. En tredjedel af den forsvundne kaptajns løn fik hun udbetalt. At det var hendes ven Pilfelt, som i hemmelighed havde ordnet den sag, havde hun ingen anelse om – og han førte aldrig emnet på bane. Den nye Henrika var ham ganske fremmed, men han var glad på hendes vegne, fordi hun havde fundet fred i sin sjæl. Nej, han forstod hende ikke, især ikke da det var åbenbart, at hun forsømte sine egne børn i sin bestandige stræben efter at hjælpe de fattige og syge, de besejrede.

Der var mange andre, som heller ikke længere forstod hende.

Tidligere var hun kommet meget sammen med løjtnantens søster, Cecilia Schyllander på Årsta, og med sin søster Alfhilda Johanna på Drottninghuset. Men efter Henrikas frelse og formæling med Jesus havde de trukket sig tilbage fra hende – og hun fra dem. Henrika fandt dem forfærdelig verdslige og kunne slet ikke forstå de problemer, som optog deres tid. De var heller ikke faldet for hendes forsøg på at omvende dem, hvilket hun græmmedes over – ikke så meget for sin egen skyld som for deres.

På denne smukke augustdag gik hun nu op til fattiglægens lejlighed i Hornsgatan med en del apotekervarer, som hun havde hentet på apoteket i Kronan på Mynttorvet. Mens hun gik derhen, var hendes tanker – som altid – optaget af Herren, Jesus.

Om hvornår Han ville vende tilbage til jorden?

Meget talte for, at genkomsten var nært forestående. Sidst, da den lille konventikel havde været samlet, havde fattiglægen læst højt af Johannes’ Åbenbaring om de fire ryttere, som førte krig, pest, hungersnød og død med sig – de som uden al tvivl skulle bane vejen for Kristus.

Hungersnød havde de gennemgået. Krigen havde varet mange år. Pesten havde udsendt sine fortropper. Døden var at vente.

Således var altså Herren nær.

Hun spekulerede på, i hvilken skikkelse Kristus ville træde frem. Var det en tilfældighed, at Jesus ofte fik fattiglægens træk, når hun så sin evige brudgom for sig?

Måske var det i virkeligheden således, at fattiglægen var Messias, skønt han endnu ikke selv vidste noget om det?

Der var en hel del, som kunne tyde på det. Hvordan var det egentlig, havde ikke også Jesus, dengang han vandrede i jødernes land, virket iblandt fattige og syge som deres ven og læge, inden han fik den sidste kaldelse og fremtrådte i al sin magt?

Det var dog vel et tegn så godt som noget!

I sådanne sværmeriske tanker vandrede hun ad Hornsgatan til doktorens lejlighed, som hun nu havde fået sin egen nøgle til. Hun skyndte sig ind med sine apotekervarer, lagde dem på deres bestemte pladser og skulle netop til at vende hjem igen, da regimentschef Pilfelt kom på besøg.

Det var uventet. De havde ikke set hinanden i næsten et helt år, men hun havde i et par uger vidst, at han befandt sig på egnen, at han hvilede ud efter en sygdomsperiode på sin gård, hvor han blev plejet af doktorens søster, den unge enke efter fænrik Queckfeldt.

Det var ikke noget pinligt møde. Det var, som om der aldrig havde været noget imellem dem (og det var forresten højst usikkert, om der i virkeligheden havde været noget). Man hørte til hinandens helbred, og hun havde held med det kunststykke at undgå at fortælle ham, at han var blevet mager som en benrad.

»Jeg har hørt, at du har været alvorligt syg,« sagde hun bare.

»Ja, og nu havde jeg tænkt mig at bede unge Stålhammar om at kikke lidt på skroget,« svarede han.

»Han kan sikkert være hjemme hvert øjeblik,« fortsatte hun. »I så fald du har tid at vente.«

»Jeg har al den tid, det skal være.«

»Desværre kan jeg ikke gøre dig selskab. Jeg må hjem til mig selv og gøre middagsmaden klar til mine gæster.«

»Jeg kan vente udenfor i gården.«

»Nej, naturligvis ikke. Her er tyske aviser at læse. I en af dem står der en uhyggelig rapport fra Tyrkiet og byen Bender om vor konges levned, i fald du er interesseret.«

»Ja tak, den vil jeg gerne læse.«

Han smilede til hende og sagde:

»Og du lever stadig fri og lykkelig, kan jeg mærke.«

»Ja,« sagde hun alvorligt. »Jeg er et glad menneske, siden jeg blev frelst for Herren. Kære Pilfelt, om du blot vidste … jeg ville så gerne, at du også … nu da vi står foran den yderste tid og apokalypsens fire ryttere bereder vejen for Kristi genkomst … forstår du det?«

Han rystede på hovedet.

»Du ved, at jeg ikke har det rette sindelag for sligt et sværmeri.«

»Men når du vånder dig i angst og rædsel over alt det forfærdelige, du har været med til ude i krigen …«

»Jeg oplever ingen sådan angst,« afbrød han hende. »Du ved, hvad min tristhed grunder sig på. Men det meste af det er forsvundet nu, Gud være lovet.«

»Men hvordan går det så derude på gården?«

»Tak, udmærket. Jeg har haft kronede dage der. Kajsa-Maja har passet og plejet mig, som havde jeg været hendes egen far.«

»Hun har vel ikke haft det for let, efter hvad jeg kan forstå.«

»Nej, men hun regerer gården så godt som nogen mand.«

»Tænk, at der var sådanne krummer i hende, det ville man vel aldrig have troet for et par år siden.«

»Der er virkelig tømmer i den pige.«

»Har hun monstro et nyt giftermål i tankerne?«

Pilfelt lo.

»Det har jeg ingen som helst anelse om,« sagde han. »Jeg tror, at hun har været alt for travlt optaget af bruget på gården til at omgås med sådanne planer. Men hun finder sig sikkert en ny karl at gå til alteret med. Det bliver næppe svært, det er jeg overbevist om. Men netop nu har jeg dog intet at berette, som du kan fortælle videre.«

»Det var ikke for tom sladders skyld, jeg spurgte,« sagde hun og det virkede, som om hun blev lidt vred.

»Det var heller ikke sådan ment,« fortsatte han. »Og hvad dig selv angår? Jeg mener, har du hørt noget nyt ude fra krigen?«

»Om det er min ægtemage, du har i tankerne, så er jeg stadig ganske uvidende. Men det gør mig ikke længere noget, ikke det mindste. Kanhænde lever han, kanhænde er han død. Men det er nu mig det samme.«

Han undrede sig over, at hun ikke viste den mindste bitterhed i denne sag. Hun konstaterede det bare roligt og sagligt.

Lidt senere gik hun sin vej, og Pilfelt satte sig ved doktorens skrivebord for at læse den ubehagelige beretning om den svenske konges løsagtige liv og levned i den tyrkiske by Bender.

Tiden gik og blev til timer.

Først da solen var ved at gå ned, kom doktoren hjem.

8

»… og hr. doktoren fortsætter blot sit storartede arbejde blandt de fattige her på Söder,« sagde Pilfelt og knappede samtidig den sidste knap i sin slidte uniformsfrakke.

Doktoren havde undersøgt oberstløjtnanten fra top til tå, og gang på gang havde Pilfelt måttet redegøre for hele sit sygdomsforløb, lige fra de første symptomer og virkningerne og til den behandling, han havde fået af den gamle læge i Wrigstad. Doktoren havde været særligt interesseret i sin kollegas ordination af stadig væskeindtagelse. Han havde sagt:

»Meget interessant. Jeg har hørt tale om et tilfælde præcis som dette, og det gik i helbredelse, formodentlig netop fordi den syge drak enorme mængder øl og brændevin. Det var en gammel, fordrukken embedsmand. Hele tiden, mens han lå der med feltsyge, fortsatte han med at drikke som sædvanlig, ja, endog mere. Og han kom sig! Medens andre omkring ham, afholdsmænd, ligesom tørrede ind og døde, tørre som fyrsvamp. Forbløffende. Jeg mener, det går jo ganske uretfærdigt til. Efter alle kristne begreber, altså. Men der må vel være en eller anden mening med det.«

Pilfelt lo kort. Han sagde: »Hr. doktor, findes der noget mere uretfærdigt end livet?«

Doktoren blev tydeligt nok vred.

»Jeg ved ikke, hvor De vil hen,« sagde han.

Stålhammar havde siden udtrykt sin forundring over, at hr. oberstløjtnanten så hurtigt havde genvundet kræfterne. Oprigtigt talt havde han ikke kunnet finde den mindste fejl ved patienten. Og Pilfelt havde svaret, at det havde han heller ikke troet, og at han slet ikke ville have ulejliget doktoren, hvis nu ikke doktorens søster havde været så ivrig og hele tiden havde opfordret ham til at tage en tur ind til byen og opsøge hr.