Melodrama, en genre hvor lidenskabelige
følelser og skæbnens lunefuldhed krydses
med dramatisk og ofte musikalsk
underbygget intensitet.

Forlaget Centrum præsenterer:

Der er en, der hedder Jørgen, som hele tiden blinker til mig. Jeg har ham stærkt mistænkt for at være homo. Han sender mig deher øjne og blinker osse hele tiden. Og jeg ved ikke lige, hvordan og hvorledes jeg sådan skal have det med den ting. Irriterer mig vist egentlig mest, fordi han bliver ved med det igen og igen. Så jeg gør alt for at undvige ham. Pendulerer sådan rundt imellem rummene; hver gang jeg ser ham, rejser jeg mig resolut og forlader lokalet, lissom for at overbevise ham om, at jeg altså ikke er til den side.

Men ellers så er der Mikkel og Toke, som jeg kom sammen med. De sidder sammen med Per Nad, og sidst jeg kom forbi dem, der var de midt i den klassiske diskussion om Lacans dialektikteori, men det gider jeg altså ikke snakke om lige nu. Så hellere pendulere lidt rundt, måske prøve at komme i snak med hende der, der står ovre ved vinduet. Hun har lange, lyse lokker, og et eller andet siger mig, at hun bare må hedde Heidi. Hun står og fniser med Birgitte, som jeg kender fra uni. Jeg går dem i møde, og sådan cirka en meter fra dem der smiler jeg.

Mig: “Hej! Hyggelig fest, hvad?”

De smiler, og hende der med de lyse lokker siger noget, som jeg ikke lige fanger. Jeg tror desværre nok, det kan ses på mig.

Birgitte: “Det er Ingrid.”

Og jeg smiler og langer hånden ud for at give hånd. Så det gør vi.

Birgitte: “Ingrid står lige og fortæller, at hun skriver digte.”

Jeg gengælder hentydningen med en diskret tommel-op. Hun smiler, og det ser ud, som om Ingrid ikke forstår, hvad der foregår. Og det er helt i orden med mig.

Mig: “Nå, skriver du digte?”

Jeg stiller mig hen der, hvor Birgitte stod; hun er lige smuttet over til Per Nad, og de kysser. Og det slår mig: gud, er de kærester!

Ingrid: “Ja.”

Hendes stemme den er, som jeg bare altid forestiller mig, at norske pigers stemmer er: lys, mild og melodisk.

Og et øjeblik der kan jeg ikke andet end at lave den klassiske tiltning op og ned ad hendes krop.

Mig: (smilende) “Nåh men … øh, jeg er selv vild med digte. Giver mig lissom noget.”

Ingrid: “Birgitte siger, at du selv skriver digte.”

Hvorfor smiler hun hele tiden? Og det er osse, som om hun prøver at få øjenkontakt. Jeg zoomer ned i gulvet, og så op igen.

Mig: “Tjah. Det er lissom … der er bare noget i mig, som jeg må ud med, ikk, følelser, som jeg bedst får ud sådan, ikke osse, så det øh …”

Jeg hakker lidt vel meget i det. Og jeg siger til mig selv: husk ikke at lade ordstrømmen tage over; lyt osse til hende.

Ingrid: “Jeg forstår…”

Mig (hurtigt): “Hvad med dig? Har du skrevet i lang tid? Jeg mener, før du kom hertil og sådan?”

Jeg forsøger igen med et smil, et af de brede, og osse øjenkontakt. Ud af øjenkrogen der kan jeg se en eller anden tjekket fyr med pophår, som jeg ikke har set før.

Ingrid: “Ja, forstår du …”

Og hun vender sig om og kigger samme vej som mig.

Ingrid: “Nogenting galt?”

Mig: “Ikk noget! Øh … siden sidste år? Jeg har selv skrevet i godt fire år … men du øh har altså skrevet i over et år?”

Og jeg kan se, hun hele tiden kigger væk. Er det ham med pophåret, hun kigger på?

Ingrid: “Ja … har du læst …?”

Mig: “Ja!”

Ingrid: “Nå?”

Hun smiler, men der er et eller andet ved det, som virker mærkeligt. Og hun nikker. Og jeg nikker, smiler, og siger så, for lissom at holde samtalen i gang:

Mig: “Øh for mig, ikke osse, der er det lissom … hvad skal man sige … medieringen af væren og intet, som kommer til udtryk, ikke.”

Hun smiler, og jeg ved bare, at det her ikke fører til noget.

Mig: “Nå, men øh, skal jeg tage en øl med til dig?”

Ingrid: “Nej, ellers tak!”

Og nu smiler hun igen på denher mærkelige, utolkelige måde.

Mig: “Nåh, men jeg øh …”

Jeg lister gelinde afsted, uden at kigge mig tilbage.

Kommer forbi Mikkel, nikker, og går ud imod køkkenet. Er ved at falde over en fælgelignende metalgenstand, som ligger midt i det hele. Har sgu aldrig rigtigt fattet, hvad den forestiller. Men Nad siger, at den vel nærmest er det mest eklatante symbol på det vestlige samfunds dekadente overflod, som han har.

Ude i køkkenet der står Frank, som jeg kender fra min gymnasietid. Han er den eneste derude. Er ved at pille mærkaten af en Ceres.

Mig (grinende): “Seksuelt underernæret, hvad?”

Frank: “Er vi ikke alle det? (griner) Nej, du, jeg får sgu, hvad jeg skal have.”

Han stiller øllen fra sig på køkkenbordet, der er dækket af snavsede tallerkener med rester af ketchup og majonæse, halvtomme chipsposer, små skåle med dip, og et ocean af glas med små sjatter af velkomstdrinken fra den store bowle, som står på gulvet henne foran køleskabet.

Mig: “Tjah, hvad så?”

Jeg kan mærke en bøvs presse på.

Frank: “Okay, du, Ålborg, du ved?”

Jeg nikker og sætter hånden op for at dæmpe bøvsen, som kommer nu.

Mig: “Sover du her så? Altså, jeg mener, du skal vel ikke tilbage til …”

Frank: “Nej, nej! Jeg sover hos Robert.”

Han tager øllen op igen, sætter den til munden.

Robert? Og zoomer ind på den helt hvide plakat, der hænger over det lille hvide lamelspisebord, som Nad har her.

Frank: “Den hedder ‘Politisk korrekt’.”

Og jeg nikker.

Frank: “Har du set det, han har navngivet alle sine ting, (trækker på smilebåndet) som var det en skide … et skide museum.”

Jeg smiler, og synes nu, det er ret smart.

Mig: “Jamen, han lissom personificerer sine ting, sådan at de ikke bare er ting. Altså for ham, ikke osse, der har hver ting her sin egen sjæl og repræsenterer et fragment af et stykke kulturhi …”

Frank: “Jeg ved det, men han er nu okay.”

Han bunder øllen.

Mig: “Jah.”

Frank: “Skal du have en?”

Han åbner køleskabet.

Mig: “Tak … nåh men jeg øh …”

Frank: “Skal du med på Jorden?”

Mig: “Nej, du øh, jeg bliver lige lidt endnu … skal lige øh, du ved …”

Og jeg ved ikke hvorfor, men de funker ikke i aften, formuleringerne.

Mikkel kommer nu ud til os, og jeg tænker: saved by the bells, og siger, at Frank er på vej på Jorden, men …

Mikkel: “Hej, Frank.”

Han åbner køleskabet og tager en flaske hvidvin ud.

Mikkel: “Du, Jonas, er det dig, der har min ‘Det ubevidste sprog?”

Mig (forundret): “Hvad?”

Mikkel: “Lacan, Jonas.”

Mig: “Ja, det er det … men øh, jeg er ikke færdig endnu.”

Og jeg ved ikke hvorfor, men Frank griner vist.

Mikkel: “Okay, godt nok …”

Han finder et rent glas i et skab og hælder lidt vin op.

Mikkel (storsmilende): “Du øh, har du set hende der med de lyse lokker?”

Mig: “Ja, hun hedder Ingrid. Er du? Skal du øh …”

Mikkel: “Ren interesse, du ved.”

Og jeg er sikker på, at jeg ved.

Frank han har forladt køkkenet, og et øjeblik der mister jeg koncentrationen og kan kun tænke på Trine. Trine med den lyse stemme. Trine med … Trine …

Mikkel: “Jonas, er du fuld eller sådan?”

Mig: “Hvad? Nej sgu … tænkte bare lidt, ikk, nej, men jeg skal nok huske at tage den med til dig (nikker). Hvordan ellers? Kører han klatten?”

Jeg tager en ordentlig mundfuld; synes egentlig, den er for bitter idag, smager mig i hvert fald ikke, øllen.

Mikkel: “Hvem? Nad?”

Jeg nikker.

Mikkel: “Ja, men jeg … han ved ikke … jeg ved mere end ham i hvert fald, han har kun et overfladisk kendskab til dialektikken, ikk.”

Mig: “Jeg ved det, du, sådan er det med ham, men altså, jeg mener, har du set de bøger der, som han har fået tilsnusket sig nede på bogudsalget?”

Han nikker.

Mig: “Han har fået litteraturhistorien uhyrligt billigt, var det 1100 han havde givet? I hvert fald så er det svineheld, synes jeg, for jeg kunne sgu kun finde en masse dårlige Lembournbøger og en masse marxismebøger, øh jeg fik blandt andet denher af Karl Marx, ikk, om Pariserkommunen, men den er legendarisk nok. Så det øh …”

Mikkel: “Det gælder bare om at være der til tiden.”

Mig: “Jamen, jeg ved det godt, nu var det jo bare lige sådan, at jeg ikke kunne før om tirsdagen, vel”.

Mikkel: “Jeg fik to nye Butor, blandt andet Valget.”

Mig: “Fedt! Øh du ved øh Henrik Bjelke, ikke osse, jeg synes, den måde han skriver på den lissom i sig selv … hvad skal man sige … negerer …”

Frank: “Står I her endnu? (åbner køleren) Har I set hende der med fletningerne?”

Frank sætter sig på lamelbordet. Mikkel kigger dybt i sit glas, ænser jeg et lille smil? Selv er jeg nået til bunden af øllen.

Mikkel: “Ja.”

Frank: “Er det en, som Birgitte har slæbt med?”

Det irriterer mig, at Frank dingler med sit ene ben. Som om jeg et øjeblik ikke kan andet end at lade mig irritere af det. Og det ligger nærmest på læberne: “Stop med det der!”

Mig: “Jah.”

Der bliver lidt stilhed, og det irriterer mig osse, at Mikkel er så tavs. Og Frank han kigger på mig, nærmest nidstirrer mig. Jeg zoomer ned i gulvet – og så er der hans dinglende ben.

Mikkel: “Frank!”

Han begynder så at gå, er nu ude af køkkenet.

Frank kigger på mig. Som om hans mimik siger: forstod du noget?

Mig: (trækker på skuldrene): “Toilet, du øh jeg skal lige.”

Og jeg stiller den tomme øl fra mig på lamelbordet ved siden af Frank og smutter hurtigt ud af køkkenet, og kan høre musikken tone op.

Søren Damm

Melodrama

Baseret på et manuskript

Lindhardt og Ringhof

Melodrama

Copyright © 1996, 2017 Erik Piers, Søren Damm og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711741191

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

… og så stod jeg der, mens meningsskaberne var ved at slå hinanden ihjel for først at få lov til at fortælle mig, at de store fortællinger er døde, at værdierne er forsvundet, og endelig, at himlen vil rulle sig sammen som en bogrulle. Jeg prøvede virkeligt på ikke at grine ad dem.

Erik Piers, Sommerfuglens vingeslag.

1. afsnit

Midt i en poptid (I)

Thor han sidder ovre i et hjørne sammen med en eller anden pige med ringe både i ørene, næsen og læben og sikkert osse andre steder – men det er nu bare mest sådan en teori, jeg har.

Jeg tror aldrig rigtigt, jeg har sådan snakket med Thor, højst vekslet et par ord; men han er som regel altid med til Nads fester – og dem er der jo mange af. Måske er det, fordi han altid sidder og er stenet i et eller andet hjørne, eller bare skråler med på sangene fra Nads håbløst forældede B&O anlæg. Som jeg kigger på ham lige nu, der minder han mig unægteligt om Mickey fra Natural Born Killers, hvorfor ved jeg ikke lige, for han er ikke skaldet eller har røde solbriller, men anyway, så er der altså et eller andet.

Igennem musikken der kan jeg høre, at Mikkel og Nad og en, der hedder William K., i fællesskab og hver for sig er i færd med at forklare Ingrid og Birgitte om, hvor dekadent discountkulturen den er, og på et eller andet plan har jeg lyst til at tilføje et par ting, men så alligevel.

Og med et der slår det mig, at der kunne blive et godt digt ud af denher situation: det, at jeg lissom står uden for det hele, for sådan er det jo med den modernistiske digter, altså, at han stiller sig uden for alt og beskuer det udefra, ovenfra. Og nu kribler det nærmest i mine hænder for at få lov at skrive; jeg må bare have noget at skrive på og med. Og endnu en gang så beslutter jeg mig for, at jeg, så snart økonomien tillader det, investerer i en diktafon. Det gælder om at få det skrevet ned, mens inspirationen er der. Sådan er det.

Pickuppen den har sat sig fast og kører rundt i samme rille midt i at Lars H.U.G synger: “Aldrig mere vil jeg se”. Men ingen synes rigtigt at ænse det. Og mig, jeg ved jo, hvad der kommer: “Du er så kold, kold som sne”. Egentlig meget poetisk i det, men lidt for naivistisk, synes jeg. Jeg mener, rimet: “se” og “sne”, men okay, det funker jo.

Jeg går over og skubber til pickuppen og ridser sikkert pladen.

Fyren med pophåret han står bare og kigger ud i luften, ser ikke engang ud, som om han tænker. Jeg zoomer ind på hans Dr. Martens og spekulerer på, om de er ægte; kan ikke lige få øje på den gule syning.

William K. rejser sig fra sofaen, hvor Toke og de andre sidder, og kommer imod mig.

William K. er osse en af dem, som jeg ikke kender ret godt, mest af alt fordi han er lidt aparte. Det siger man i hvert fald. Er vistnok noget med, at han er temmelig intelligent og sådan, men Toke mener, at det skyldes, at han simpelthen tænker for meget. Og jeg kan godt sådan sætte mig ind i hans situation, tror jeg. Det er sjældent, jeg har hørt ham sige noget, men det hænder da, og når han så siger noget, så er det altid oneliners og tilslørede citater. Første gang, han sagde noget til mig, var en aften her for et par uger siden, og han sagde bare: “Jeg elsker emballage.” Det var alt – og så smilede han.

William K. (knipser): “Jonas.”

Mig: “William.”

Han stiller sig ret op og ned lige foran mig, smiler underfundigt og stirrer mig lige ind i øjnene, så det nærmest gør ondt.

William K.: “Lad være med at kigge væk!”

Han lyder egentlig temmelig bestemt. Lyder nærmest som en ordre, og jeg ved ikke lige, hvordan og hvorledes jeg sådan skal have det med den ting. Prøver så, og jeg kan ikke lige bestemme mig til, om hans øjne er brune eller grå. Stuen er jo temmelig dårligt belyst. Kun i loftet foran bogreolen, der bugner af den ene bog efter den anden, hænger der en pære, en elpære uden skærm. Zoomer man lige ind i den, som jeg gør nu, så bliver man helt blændet.

William K.: “Du kan ikke, hvad? (peger) Kom!”

Med rappe skridt er vi ovre hos Thor. William sætter sig ned, kigger på mig, og så sætter jeg mig ned.

Thor hæver hovedet, og stirrer først på mig og så på William K. og slutter så sin stirren ved pigen med alle ringene. Apatisk rækker han mig en halvrøget joint, men William K. kommer min hånd i forkøbet, og inden jeg når at opfatte noget, så har han suget al materien ud af den.

William K.: “I smoked pot in highschool, but I didn’t inhale.”

Og Thor og ham de griner, og pigen med ringene kysser Thor i panden, og så tager han hende ret hårdt i nakkehåret og river hendes hoved ned på sit bryst. Hun synes ikke at gøre modstand. Thor sender mig et smil.

William K.: “Hey guys.”

Jeg panorerer i hans retning og ser, at han har stillet en diktafon på gulvet mellem ham og mig.

William K.: “Sig noget!”

Og jeg kan ikke lade være med at zoome ind på diktafonen, som den bare står der. Tror nok, at jeg kan se det lille bånd køre rundt, eller måske er det bare, fordi jeg ved, det gør det.

Først nu får jeg øje på den plakatlignende lap papir i A3-størrelse, der hænger over Thors hoved. Jeg kan ikke helt se, hvad der står, men det er noget med en levende … rotte og et lig … et kvindelig. Og jeg ved nu egentlig godt, hvad der står: “Levende rotte fundet i kvindelig”. Det er en af plakaterne til Dr. Dantes teateropførelse af American Psycho. Og kan nu egentlig godt huske, at Nad har snakket om, at han huggede en del af dem engang, han var i København. Han har osse en anden, hvor der står: “Hjælpeløs vinduespudser vidne til barnemord”.

Thor fanger mit blik; det er, som om hans øjne smiler, og jeg tænker: hvad smiler du ad?

William K. han begynder så at snakke om, at han egentlig ikke forstår, hvorfor vi bare sidder her, uden at foretage os noget.

Mig: “Foretage os noget? Jamen, lige nu fester vi, du.”

Er egentlig ikke meningen, jeg vil sige det, men nogen gange så sker det jo, at noget bare sådan fiser ud. Og så især nu, for okay, jeg er ikke helt ædru: en liter papvin og et par øller kan da mærkes. Men det er sgu herligt nok … og Trine, Trine med den bløde hud, Trine med de store dybgrønne øjne, som altid gør mig poetisk stemt, Trine …

Ud fra det rum, hvor Nad har sin seng, eller det vil sige madras, der kommer nu en nærmest enorm gut. Enorm i den forstand, at han har de største overarme, jeg har set længe. Og nu kan jeg se, at det faktisk er Christian, en fra min klasse i gymnasiet.

For fanden, hvor er han blevet stor.

Og nu, i røven på ham, der kommer Jørgen, så jeg skynder mig at kigge væk – hen på William K.

Mig: “Hvad bruger du egentlig diktafonen til?”

Jeg kan se, han helt lyser op.

William K.: “Det er til at optage minder, du.”

Mig: “Minder?”

William K.: “Ja, om et stykke virkelighed, som aldrig kommer tilbage, (tager diktafonen op) Aldrig, du.”

Ud af øjenkrogen der kan jeg se, at Thor gramser en kende frivolt på pigen med ringene. Og jeg læner mig frem mod hende.

Mig: “Du øh …”

Thor han kigger op, pigen osse.

Mig: “Jeg tror ikke, vi øh har mødt hinanden.”

Og det irriterer mig allerede, at jeg lyder så formel, og siger så kvikt.

Mig: “Jeg hedder Jonas, hvad hedder du?”

Thor trækker på smilebåndet, og pigen hun siger et eller andet.

Mig (nikkende): “Ja, og du kan godt lide ringe, ser jeg.”

Jeg smiler, men fortryder mit spørgsmål.

Hende (temmelig højt): “Ja.”

Hvad skulle hun ellers sige?

Mig (nikkende): “Nå.”

Og jeg zoomer ind på sofaen. Toke og Mikkel sidder der ikke mere. Ingrid med de lyse lokker sidder og blunder op ad væggen lige der, hvor Nads omvendte Reservoir Dogs-plakat hænger. Den, som han, så vidt jeg ved, har kaldt “Bang!”. Tror faktisk hendes hoved hviler lige ovenpå Harvey Keitels pande. Hun burde nu altså hedde Heidi, tror jeg faktisk, jeg siger højt. Tænker det i hvert fald.

Jeg lader blikket panorere rundt igen. Og zoomer så ind på Toke, og ser Mikkel stå sammen med Christian med de store overarme ovre ved bogreolen. Kan se, at Mikkel holder en eller anden bog op mod pæren.

Mikkel (råbende) “Hey Nad.”

Men jeg kan ikke se Nad nogen steder.

Mikkel: “Hvad var det, du gav for denher?”

Og et eller andet sted fra gungrer det igennem musikken:

Nad: “Femogfyrre.”

Og nu går det mig faktisk på, at jeg ikke kan se ham, Nad. Kommer så på benene, men William K. han hiver mig ned igen.

Mig (en anelse arrigt) “Hvad er der?”

William K.: “Har du nogensinde tænkt på, hvorfor folk aldrig gemmer deres bon’er?”

Og mig, jeg ved ikke hvad jeg skal svare. Smiler, mest af alt lidt overbærende.

William K.: “For det er sært, ikk.”

Det slår mig, at han stirrer tomt frem for sig.

William K.: “Jeg mener, folk de bruger jo faktisk en rum tid med at købe ind, ikk, ja, de valfarter hver fredag ud i Bilka, og lørdag formiddag der render de ned på Strøget.”

Han smågriner, mest for sig selv.

Jeg kigger over på Mikkel, som nu står med en hel stak bøger i hånden, og Toke han står vist og læser højt fra en bagside.

William K.: “Folk bruger al denher tid på at købe ind, men der er ingen der gemmer bon’erne, jeg mener, det er da egentlig åndssvagt, jeg mener, al denher tid, og så er der ingen, der gemmer minderne om den.”

Og herfra ser det ud, som om det faktisk undrer ham ikke så lidt.

Selv er jeg lige ved at sige: der er sgu da heller ikke så meget, der er værd at huske på fra en tur i Netto med den ene papkasse efter den anden. Men denher gang der holder jeg munden lukket. Smiler i stedet, og nikker et par gange.

Thor (er kommet på benene): “Vil du med ud og ryge?”

Han siger det temmelig højt, men jeg tror, det er henvendt til mig. Rejser mig i hvert fald, og denher gang der holder William mig ikke tilbage. Han sidder som lam og bare stirrer ud i luften. Og jeg klapper ham på skulderen, lissom for at vise min accept af ham.

Herregud, tænker jeg, vi er jo forskellige.

Idet vi kommer igennem gangen, der kan jeg høre en eller anden råbe:

En eller anden: “Anyway, anyway, fucking anyway!”

Og nu, hvor vi kommer forbi toilettet, kan jeg se ham Christian stå ude foran spejlet og posere. Ellen, som er Thomas’ tidligere flamme, går nu ind på toilettet til ham. Og idet jeg lukker hoveddøren bag Thor og mig, kan jeg høre ham:

Christian (råbende): “I’m gonna hurt you if I fucking can, I’m gonna beat you if I fucking can.”

Og jeg griner højlydt, og nu griner Thor osse.

Vi kommer ned på gaden, og jeg går lige i røven på Thor, som nu stopper ved en lygtepæl.

Thor: “Har du en lighter?”

For første gang, tror jeg, hører jeg hans stemme sådan ordentligt. Den er i grunden temmelig pubertær, som om den aldrig har været i overgang, og det slår mig, at den slet ikke passer til hans udseende, der er af denher temmelig rå slags. Ligner en arketypisk autonom, og så vidt jeg ved, så er han da osse noget lignende.

Mig: “Ja.”

Jeg fisker en op af bukselommen.

Han fingererer med lidt sølvpapir, og går så over mod opgangen igen.

Jeg skutter mig lidt på grund af kulden, og resolut zoomer jeg op i himlen. Jo, det er stjerneklart, og derfor osse så køligt.

Så går jeg efter ham, og vi sætter os på første trin. Oppe fra Nad gungrer musikken og stemmerne herned.

Vi sidder lidt uden at sige noget, jeg kigger mest af alt på ham, eller rettere på hans hænder, som kyndigt bearbejder klumpen, der efterhånden smuldrer.

Thor: “Jeg hører, du skriver digte.”

Og jeg tænker: hvor ved du det fra?

Thor: “Ja, jeg har det fra Ellen.”

Mig (nikkende): “Jah, jeg skriver da i hvert fald … altså, jeg øh, altså, der er lissom noget, som jeg brænder for at komme ud med, ikk, altså, denher følelse af splittethed, jeg føler, den … spleen jeg føler, idet jeg føler mig spaltet mellem drift og kultur, hvis du forstår. Og digtene er lissom min måde at skrive mig ud af den følelse på, ikk. Så det øh …”

Han kigger på mig, sådan op og ned ad mig. Og mig, jeg bryder mig ikke om det. Så jeg rømmer mig – om ikke andet så for at fylde tavsheden ud.

Thor: “Du er for afklaret i det, Jonas, du er! (tavshed) Men der er osse noget om, at du har været i Berlin?”

Mig: “Øh ja, det er rigtigt nok.”

Thor: “Jeg har osse selv været der, du ved, da muren faldt.”

Mig: “Nåh, jamen øh, jeg var der nu noget senere, ikk, ja, det var rent faktisk i efteråret, ja, sammen med min kæreste.”

Thor: “Jeg …”

Mig: “Ja?”

Thor: “Ikke noget … Et hiv?”

Jointen den er åbenbart blevet færdig, og jeg sætter ild til den, og suger ind. Og er lige ved at hoste, men gør det trods alt ikke.

Thor: “Jeg er træt af at høre folk snakke og snakke og snakke uden at gøre andet, fagte med armene i luften. Nej, fuck det. Giv mig ild og kampråb!”

Mig: “Hvad mener du?”

Og forstår faktisk ikke, hvad han mener. Og jeg giver ham jointen.

Thor: “Ham Mikkel og Nad og jer allesammen. Ved du hvad, I snakker og snakker.”

Og jeg ved ikke lige, hvordan og hvorledes jeg sådan skal have det med denher ting. Er mest af alt lidt uforstående over for hans holdning.

Mig (trækker på skuldrene): “Tjah.”

Thor (sukker): “Det er typisk. (kommer på benene) Ved du hvad, du? Jeg skrider. Gider du lige sige til Benjamin, at jeg er skredet!”

Han smider jointen fra sig; jeg kan se den ligger og gløder på asfalten.

Mig: “Klart nok.”

Han forsvinder ned ad gaden, og jeg går op i lejligheden igen.

Benjamin, tænker jeg, hvem fanden er Benjamin?

2. afsnit

Søndag, forbandede søndag

Trine … Trine med de store dybgrønne øjne, som altid gør mig poetisk stemt – Al denher tid, og så er der ingen, der gemmer minderne om den – Nu kribler det nærmest i mine hænder for at få lov til at skrive – Jeg elsker emballage – Og jeg kan godt sådan sætte mig ind i hans situation – Jeg nikker og sætter hånden op for at dæmpe bøvsen – Hendes hoved hviler lige ovenpå Harvey Keitels pande – Og jeg ved ikke lige, hvordan og hvorledes jeg sådan skal have det med den ting.

En søndag, som de er flest, ringer jeg på hos Trine. Humør: helt ok. Smil på læben og med et nyt digt i baglommen. Ringer igen.

Hun åbner, smiler.

Trine: “Hej.”

Og går så ellers ind i stuen.

Mig: “Hej, skat. (hænger jakken på knagen i gangen) Det er forbandet koldt.”

Går ind i stuen til hende. Hun står med ryggen til, kigger ud af vinduet. Går hen bag hende, tager hende om livet. Kysser hende i nakken.

Mig: “Jeg har skrevet et digt til dig, skat.”

Jeg stikker hånden i baglommen og tager det sammenfoldede papir og folder det ud.

Mig: “Jeg skrev det i toget.”

Hun siger ikke noget. Tænker, at hun sikkert er træt eller osse er det bare det røde igen.

Mig: “Begravelser inspirerer mig altid. Døden sætter lissom en masse tanker i gang.”

Hun trækker svagt på smilebåndet. Sætter sig over i sofaen, der er af den gamle slags med trækant og det hele og mega tyk, godt fjedret. Vistnok købt på et loppemarked.

Jeg læser kort digtet igennem for mig selv. Er på tolv verslinjer.

Hun fatter sit strikketøj, som hun begyndte på for mindst hundred år siden; ved ikke rigtigt, hvad det skal blive til, sikkert en trøje til sig selv.

Mig: “Trineskat. (sender et fingerkys). Du siger ingenting.”

Og har prøvet det før. Nogen gange kan hun være mut i evigheder, uden at sige hvad der er galt, og så kommer det på et eller andet tidspunkt, skal nærmest lirkes frem.

Mig: “Noget galt? Hvordan har din mor det? Har I skændtes igen?”

Hun ryster på hovedet.

Trine: “Er du sulten?”

Hun rejser sig og går ud i køkkenet.

Mig: “Trineskat (går efter hende) Trine?”

Trine: “Jeg kan varme noget.”

Jeg kan mærke det. Et eller andet er galt.

Engang gik der en hel dag, inden det kom ud. Hendes humør var helt nede. Febrilsk, desperat prøvede jeg at fiske efter problemet. Formiddagen gik, og på et tidspunkt der faldt hun stortudende sammen. Nægtede at snakke med mig. Jeg prøvede med alt muligt. At være sød og kærlig og sådan, men berøringer blev afvist, forsøgte på at aflede hendes opmærksomhed: mislykkedes osse. Gik en lang tur, snakkede om mine digte, om hendes venner, om Berlin, om litteratur, musik, forældre, barndom, men det var en lang enetale. Først om aftnen kom det frem, at det, der var problemet, var, at jeg aftnen forinden til en fest havde snakket for lang tid med en af hendes veninder og oven i købet været så letsindig bagefter, på vejen hjem gennem natten, godt pløret, at snakke om, hvor sød denher veninde havde været. Det var ren og skær jalousi, når den er værst. Eller bedst. Vidste ikke helt, om jeg skulle være ked af, at hun var så jaloux, eller om jeg skulle være glad, for så elskede hun mig jo. Så jeg endte vel egentlig med at være glad. Men det tog mig et stift døgn at gøre alt godt igen, og love aldrig at gøre det igen. Aldrig tror jeg, har jeg været så forelsket, haft så meget summen i maven, som den nat; aldrig har vi bollet så intenst, været så opslugt af hinanden, som dengang.

Så jeg kender det. Hvad har jeg nu gjort?

Kysser hende igen i nakken. Hun skubber mig gelinde, men bestemt væk.

Trine (sagte): “Er du slet ikke sulten?”

Det er, som om hun snart brister.

Mig: “Hvad er der, Trine? Du er ikke dig selv, skat.”

Jeg begynder at få ondt i maven.

Mig: “Sig noget. Er der noget galt?”

Intet svar.

Mig: “Har jeg sagt noget forkert?”

Intet svar.

Hun stiller sig hen og kigger ud af køkkenvinduet. Stilheden er ulidelig, og kan jeg ikke høre vandet i rørene?

Mig: “Trine, for fanden. Svar mig!”

Trine: “Der er ikke noget.”

Mig: “Jo, der er. Jeg kan mærke det. Tror du måske ikke, jeg kan mærke det, hvad? Tror du bare, at jeg sådan … tror du?”

Hun siger ikke noget. Tror, hun er begyndt at græde.

Mig: “Trine, skat. Er det mig?”

Nu græder hun helt bestemt. Jeg vil trøste hende, men bliver gelinde skubbet væk.

Mig: “Sig noget!”

Langsomt, men sikkert, stiger smerten i min mave. Og mine tanker de farer rundt. Hvad har jeg gjort? Har jeg sagt noget? Gjort noget? Hvad har hendes veninder sagt? Er der en anden? Er hun gravid? Er der nogen, der er døde? Er det mig? Er hun træt af mig?

Trine: “Skat?”

Mig (hurtigt): “Ja?”

Jeg går hende i møde.

Trine: “Det er …”

Mig: “Hvad?”

Trine: “Det er ikke dig!”

Jeg ånder lidt op. Tror næsten jeg siger: pyh, tænker det i hvert fald – og så alligevel.

Mig (nervøst): “Ikke mig. Har jeg gjort noget?”

Trine: “Det er osse noget pis med mig. Jeg ved det godt. Det er lige meget. Det er ikke noget.”

Hun går ind i stuen igen. Som en skide debil hund følger jeg lige i røven.

Mig: “Skat? Hvad mener du. Jeg kan mærke det. Der er altså noget galt. Du er slet ikke dig selv.”

Hun sætter sig på sofaen. Prøver at smile. Klapper på sofaen, så jeg sætter mig. Smiler, gør hun, men jeg kan se, det er falsk.

Trine: “Var din familie ude af den?”

Mig: “Trine, hold nu op, ikke osse.”

Trine: “Hvordan tog din mormor det? Jeg ville da osse godt have været med.”

Hun stopper op. Synker markeret. Som om hun sluger en kæmpe spytklat.

Mig (grådkvalt): “Der er altså et eller andet galt, skat.”

Og jeg fortryder det der skatpis. Det er sikkert det, at jeg er så etableret og sådan, som hun har noget imod.

Mig: “Jeg ved godt, jeg forlanger …”

Trine: “Det er ikke dig. Der er ikke noget galt.”

Så er der altså noget galt.

Nu er det mig, der synker en klat, der nærmest ikke kan komme ned. Mine knæ begynder at vakle, kan jeg mærke. Får helt vild medlidenhed med mig selv. Jeg ved bare, hvad der kommer.

Mig: “Er det?”

Hun kigger ned i gulvet og så op på mig.

Mig: “Er det?”

Jeg hader at skulle sige det, for det er, som om at hvis jeg siger det, så er det først for alvor virkelighed.

Mig (hakkende): “Er det … jeg mener … er det … sådan … slut?”

Hun siger ikke noget. Aner jeg et lille nik?

Nu vakler mine ben. Jeg falder sammen. Tager mig til hovedet. Vil græde, men tårerne har ikke fundet vej ud gennem kanalerne endnu. Nu kommer de.

Mig: “Trine! Trine!”

Nu græder hun osse. Tager mit hoved og lægger det i sit skød.

Mig: “Er det slut? Hvad? Er det?”

Mit ansigt forsvinder ned i hendes skød, og velouret er allerede vådt af mine tårer. Jeg tror, jeg er ved at kvæles. Gisper efter vejret.

Mig (råbende): “Hvorfor, hvorfor? (kommer på benene) Hvorfor? Hvorfor?”

Hun kigger medlidende på mig. En enkelt tåre eller to glider ned over hendes kinder. Prøver at smile.

Jeg holder hænderne op foran mit ansigt. Det sortner. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre. Og benene de vakler igen.

Trine (sukkende): “Å, skat! Skat.”

Igennem sprækken mellem fingrene kan jeg se, at hun snøfter og tørrer tårer fra sine kinder.

Trine: “Det er det bedste, ikke osse?”

Det bedste. Det bedste, hvad fanden mener hun? Det bedste?

Trine: “Osse for dig. Du trænger osse til at være dig selv.”

Mig (råbende): “Jeg er … jeg er mig selv!”

Trine (insisterende): “Du har osse dine digte.”

Hun lader mig falde i sine arme. Aer mig i nakken.

Mig: (aggressivt): “Lad være! Jeg er sgu da ligeglad med mine digte. Det er dig, jeg vil have. Dig og kun dig. Elsker du mig ikke, hvad?”

Trine: “Jo.”

Mig: “Jo?”

Trine: “Ja, jeg gør, Jonas. Men jeg føler mig bare, jeg føler mig bare sådan øh … det går ikke!”

Mig: “Går ikke? Jamen, hvordan kan du sige, du elsker mig og så forlade mig, hvad? Hvad?”

Jeg begynder at gå frem og tilbage. Falder sammen igen. Rejser mig op.

Mig (råbende): “Hvad?”

Trine: “Sch, skat.”

Det der skatpis går mig på. Jeg begynder at hamre hovedet ind i karmen.

Mig: “Nej! Nej! (begynder at trampe i gulvet) Nej!”

Jeg falder grædende sammen.

Trine: “Skat, Jonas, skat.”

Hun stiller sig hen til mig og begynder igen at ae mig.

Mig (arrigt): “Lad være, for fanden!”

Hun flyver tilbage, idet jeg med ét kommer på benene.

Mig (gråd i stemmen): “Hvordan kan du sige, du elsker mig og så forlade mig, hvad? Hvordan kan du sige, det ikke er mig, der er noget galt med, når du så ikke vil komme sammen med mig mere, hvad?”

Trine (prøvende): “Det er altså ikke dig.”

Mig: “Fatter jeg ikke. Kan du forklare mig det, hvad? Du siger bare at det er det, og sådan er det, jeg forstår … jeg forstår … for fanden, Trine, skat, det er jo mig, du elsker mig jo, ikk.”

Trine: “Skat, hold nu op, ikk, det er ikke dig, der er noget galt med. Det er mig. Det er mig, der er noget galt med.”

Jeg fatter det ikke. Jeg falder sammen igen. Begynder at vugge mig selv frem og tilbage, hurtigere og hurtigere, og nu vælter jeg forover, og dér, der er gulvet, og jeg slår mig, men er fuldstændig ligeglad. Det gør slet ikke ondt. Bliver liggende og kigger op på hende.

Å, jeg hader deher skide medlidende øjne, hun har.

Trine: “Skat! Rejs dig nu op. Vi kan da stadig ses en gang imellem, ikke osse, jeg synes bare …”

Mig (nærtagende): “Hvad synes du?”

Trine: “Du må ikke være sur?”

Sur? Sur?

Mig: “Jeg fatter det bare ikke. (kommer på benene) Kan du fatte det, hvad? Jeg fatter det ikke, jeg fatter det ikke … og hvad med det digt, jeg har skrevet til dig. Fuck!”

Hun sætter sig på sofaen igen. Begynder at bide negle. Det har jeg ikke set hende gøre før.

Kommer op, gør jeg. Mærkeligt nok kan jeg ikke græde mere. Undrer mig. Snøfter lidt, for måske at fremprovokere gråd. Slår igen hovedet ind i karmen. To gange.

Trine (surt): “Hold så op, Jonas.”

Og mærkeligt nok så adlyder jeg. Står stille lidt og prøver vistnok at samle tankerne: Okay, hun vil altså forlade mig.

Mig: “Er der en anden?”

Trine: “Å, Jonas, dit fjols.”

Og det er lige ved, at hun griner.

Hvordan fanden kan hun grine i sådan en situation. Og hun ryster på hovedet.

Trine: “Nej, Jonas, der er ikke en anden. Det er ikke det, for jeg vil …”

Mig (surt): “Hvad vil du?”

Trine: “Jeg ved det ikke. Jeg tror bare ikke, at det går, vel, det er alt. Det er det. Jeg ved det ikke. Tror, at jeg trænger til bare at være mig selv.”

Mig: “Er det, fordi jeg forlanger for meget af dig, for så kan du jo bare se alle de veninder, som du vil og osse venner, som du og …”

Trine: “Jonas, slap af. Det er ikke dig, det er mig. Det er mig, der er noget galt med. Jeg vil bare gerne være mig selv. Ikke være bundet og sådan. Jeg tror …”

Mig: “Hvad tror du?”

Trine: “Jamen, jeg vil jo osse gerne til Berlin og bo.”

Og jeg ved det. Og jeg tænker, at det fandme osse er Freddies skyld, og at jeg fandme skriver et trusselsbrev til hende.

Mig (hånende): “Berlin? Ha! Hvad vil du til Berlin efter? Hvad fanden vil du lave i Berlin, hvad? Du kan sgu da ikke bo i Berlin. Hvad fanden vil sådan en som dig i Berlin?”

Trine: “Jonas, for fanden, jeg er vild med Berlin, alt ved den, og jeg trænger osse bare sådan til at komme væk. Og dig, du har jo osse dine digte og dine venner og sådan.”

Mig: “Pis med mine venner! Jamen, jeg vil kun have dig. Dig! Dig! Kan du ikke fatte det?”

Skal af en eller anden mærkelig grund pisse ad h … til, men jeg vil ikke. Kan mærke blæren stramme sig sammen.

Trine: “Jonas, for fanden, det går altså ikke.”

Hun går hen imod mig. Aer mig over kinden og sætter sine læber imod mine. Først gør jeg modstand, men overgiver mig hurtigt. Hendes tunge leger med min, og jeg kan ikke gøre for det, men jeg får pik på.

Netop som kysset det er bedst, så stopper det.

Trine: “Jonas, det er ikke dig. Selvom du var høj og bredskuldret og helten i et eller andet melodrama, så ville det heller ikke gå. Det er ikke dig, det er det altså ikke.”

Mig: “Jeg fatter det bare ikke så.”

Jeg kan mærke gråden, der presser på, og blæren, der strammer, og knæene, der vakler, og koldsveden, der glider kildende ned ad ryggen.

Trine (kærligt):”Skat?”

Mig: “Ja?”

Trine: “Der er osse så meget andet, som du osse skal nå at prøve. Og der er osse andre piger end mig.”

Mig (insisterende): “Nej, der er ej!”

Trine: “Jo, Jonas, der er.”

Mig: “Jamen, jeg vil kun …”

Trine: “Jonas, hold nu op, ikk.”

Hun skubber mig gentle væk og sikrer sig, at jeg ikke falder, og går så hen til vinduet.

Trine: “Jeg rejser nu på fredag.”

Mig (overrasket): “Nu på fredag?”

Trine: “Ja, Jonas, nu på fredag.”

Mig: “Jamen, hvad med uni?”

Trine: “Fuck uni! (smiler for sig selv) Fuck uni!”

Hun kigger væk, ud i natten.

Mig (prøvende): “Hvad så med os? Jeg mener, det kan da ikke bare være det. Er det her så bare det? Jeg mener, sådan bare lige. Farvel og goodbye. Sådan bare lige. Skal vi aldrig ses mere, hvad? Hvad med alt det som vi har sammen, hvad med …”

Trine: “Hvad med hvad?”

Mig: “Øh … mig.”

Trine (smilende): “Du klarer dig nok!”

Og jeg tænker: hvad ved du om det? Du forlader mig jo bare, hvad fanden ved du om det?

Mig: “Nej jeg gør ej! (tramper demonstrativt i gulvet) Nej, jeg gør ej. Jeg …”

Trine: “Jo, du gør så.”

Mig: “Og hvad så med livet, hvad? Hvad med det, hvad? Og hvad med alle de digte, som jeg har skrevet til dig, og alle de breve, er det bare lige meget?”

Trine: “Dem gemmer jeg da, skat.”

Mig: “Hold op med det skatpis.”

Trine: “Undskyld, Jonas!”

Hun kommer endnu en gang hen til mig og aer mig over håret.

Der er stille lidt.

Trine: “Hvad vil du nu?”

Og det er lige det spørgsmål, jeg har frygtet, tror jeg.

Mig: “Hvad jeg vil?”

Trine: “Ja, hvad nu, hvad vil du? Hjem til dine forældre, eller hjem til dig selv? Jeg synes, du skal tage hjem til dine forældre.”

Mig: “Hjem? Jamen …”

Trine: “Jeg tager osse hjem, Jonas. Hjem til min mor. Og sover. Bare for i nat.”

Jeg kan ikke fatte den ro, hun har i sig. Hvordan kan hun være så fattet og rolig? Her falder hele verden fra hinanden, og så er hun så skide rationel.

Mig: “Jamen, skat? (vender hovedet væk fra hende) Er det … slut?” – selvom jeg alt for godt kender svaret.

Hun nikker.

Trine: “Det er bare det bedste. Osse for dig, ikk, jeg driver dig jo til vanvid ellers.”

Og hun smiler vistnok.

Mig (råbende): “Aldrig, Jeg elsker dig! Kun dig! Du må ikke!”

Trine: “Hold nu op, Jonas. Skat! Kom!”

Hun fører mig ud i gangen, giver mig min jakke, som jeg af en eller anden grund bare tager på uden at sige noget. Slut. Slut.

Hun tager sin frakke på, den, som jeg gav hende i fødselsdagsgave, den nede fra Junk de Luxe. Den, som jeg selv valgte, og som hun altid siger, at hun er så enormt glad for.

Jeg panorerer. Ser ud i køkkenet, ser på grydelap-handskerne, som jeg plejer at have på, når jeg laver pandekager midt om natten, efter at vi har bollet, eller inden vi dejser om foran fjernsynet til en af vores Store-Videoaftner. Zoomer ind på det her lille billede af hende og mig i Berlin, som står ovre ved vasken: dér, hvor jeg smiler, og Trine hun kysser mig på øret. Billedet, det er taget på Bahnhof Zoo lige inden vi rejste hjem.

Og så kigger jeg op i loftet, og ser skyggen af mig selv, og ender mit blik lige i Trines grønne øjne. Og, tænker jeg, ser for sidste gang det frodige, grønne landskab, som plejer at tone frem, når jeg zoomer dybt nok.

Og så mærker jeg hendes hånd i min, og mærker kulden fra opgangen, og kommer til mig selv igen, idet vi langsomt, et skridt ad gangen, går ned ad trapperne og ud. Og jeg kan høre hendes lyse, milde stemme sige mit navn, og jeg ryster på hovedet, og kan mærke tårerne igen. De lissom bare vil frem.

Trine: “Jonas?”

Mig (mumlende): “Ja.”

Snøfter.

Trine: “Kan du huske det, Lars Hug synger?”

Mig (bestemt): “Nej.”

Vil nok ikke huske det.

Trine:

Men jeg kan nu ikke se noget som helst dejligt.