Lis Andersen

Hjemme alle vegne

Utraditionelle rejser til fods og til søs

Lindhardt og Ringhof

Hjemme alle vegne: Utraditionelle rejser til fods og til søs

Copyright © 1975, 2017 Lis Andersen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711744789

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tilegnet

Tryllehest og alle hans
venner, deriblandt dig

Forord

Kære læser!

Uden tvivl er du ligesom jeg et voksent menneske, der regner dig selv for både fornuftig og realistisk.

Måske har du endda en vis interesse for politik, idet du finder det naturligt, at du også har noget at skulle have sagt med hensyn til, hvordan de penge, du slæber sammen, skal forvaltes af stat og kommune.

Ja, sådan antager jeg, du har det i almindelighed.

Men hvordan i ualmindelighed?

Sker det ikke, at du føler det, som om du dybest inde i dig har et barn, der er helt anderledes? Som endnu er propfuldt af fantasi og nysgerrighed efter at rejse ud og opleve en helt anden verden? En verden som ikke ustandselig skal gøres op i penge, i magtpolitik og EDB?

Denne bog er et forsøg på at få dig med på en rejse, hvor det barn, der er inden i dig, kan tage mit barn ved hånden, hvorpå vi entrer min tryllehest.

Uden tryllehest går det nemlig ikke.

Lis Andersen.

I Atlanterhavet

Jeg får en tryllehest

Mon ikke de fleste af os har prøvet at være rigtig bange?

Da jeg var lille, var jeg undertiden så bange, at jeg vågnede om natten med mareridt og råbte: »Mor! Far! Hjælp!«

Vi boede i en bungalow ude ved stranden, og et år skete det, at en pyroman flere gange med korte mellemrum satte ild på den ene gård efter den anden i de landsbyer, der lå os nærmest. Mange nætter kom der bud fra brandfogeden, idet en mand bankede på ruderne for at vække far, der skulle op og være med ved slukningen. Gennem den store hæk så jeg flammerne farve den halve himmel rød.

Ganske vist faldt jeg i søvn igen, men kun for snart at vågne af et nyt mareridt, der forestillede mig, at det var vores hus, der brændte. Aldrig havde jeg været så bange.

Dengang vidste jeg ikke, at voksne mennesker også kan være bange. Nu ved jeg det. Mange prøver at skjule det, men de fleste er bange for en hel masse, nogle endda for deres egne børn. At de enten skal ødelægge dyre ting og sager eller selv komme galt af sted. Andre er forfærdede ved tanken på forurening, krig, fattigdom og meget andet, for ikke at tale om frygten for chefen på arbejdspladsen, og for hvad andre mener om deres måde at leve og være på.

Er det sådan fat, kan der let blive nok at være bange for. Men nu vil jeg ikke sige mere om det, kun fortælle at noget af det bedste ved at have en tryllehest er, at man så aldrig behøver at være bange for noget som helst.

En tryllehest er nemlig både det modigste og mest trofaste dyr under solen. Problemet er kun, hvordan man får fat på sådan en.

Her er beretningen om, hvordan det lykkedes for mig.

Fra jeg var ganske lille, var det mit højeste ønske at få en islandsk hest. Sådan en havde far, da han var dreng på sine forældres gård i Djursland, og den fik han lov at ride til skole på, når sneen lå i hushøje driver på vejene, eller engene var oversvømmede.

Dag ud og dag ind tænkte jeg på den hest og forestillede mig alt det, vi kunne opleve sammen.

Dengang havde man ikke biografer på landet, så jeg kendte ikke noget til cowboyliv. Derimod vidste jeg en hel del om indianere, for far hjalp mine brødre og mig at bygge indianerhytter, og i fantasien red jeg omkring ude på stepperne mellem indianere og store flokke af bisonokser.

Så en dag, jeg gik ude i bryggerset for at undersøge, om der ikke skulle være et eller andet spændende, jeg kunne bruge, hørte jeg pludselig en lyd. Det var grangiveligt som af en hest, der stod i sin bås og sparkede.

Jeg vendte mig lynhurtigt. Og der stod hesten, akkurat den islandske hest jeg altid havde ønsket mig. Den stampede og slog med hovedet.

Jeg troede bestemt, den kom lige fra de islandske fjeldmarker og havde gået ude hele vinteren – det var forår nu. Dens brune pels var nemlig så tæt og lang som på en bjørn. Dertil var manke, hale og pandelok usædvanligt kraftige. Halen nåede næsten til jorden, og det så alt sammen morderlig pænt ud.

Jeg var så betaget, at jeg næsten glemte at trække vejret. Endelig spurgte jeg: »Er du min hest?«

Islænderen nikkede.

»Hvad er dit navn?« spurgte jeg lidt højtideligt.

Hesten kom et skridt nærmere og stak sin bløde mule tæt til mit øre. Aldrig i mit liv havde jeg mærket noget så blødt. Og så hviskede hesten et navn, der lød meget stærkt og smukt. »Men det bliver mellem os,« sagde den, »for venner skal have en hemmelighed sammen. Det er tegn på, at de kan stole på hinanden. Det kan vi to selvfølgelig alligevel, men det er da meget sjovt med en enkelt hemmelighed, ikke? Til daglig kan du bare kalde mig Tryllehest.«

Jeg gav den fuldstændig ret og lovede ikke at røbe dens navn for nogen mors sjæl i hele den vide verden. Det løfte har jeg holdt.

»Så siger jeg heller ikke dit virkelige navn til nogen,« sagde Tryllehest, hvorpå den hviskede mig et navn i øret, som i samme nu gjorde mig helt ubegribeligt tapper, trofast og vidunderligt glad.

Sådan forløb vores første møde, og der gik ikke mange minutter, før jeg sad på dens ryg og fik en ridetur, som en indianerhøvding kunne have misundt mig. Det var ikke svært at komme op på den, for Tryllehest var ikke ret stor, men du milde hvor den dog kunne springe.

Heldigt var det, at mit nye navn gjorde, at jeg umuligt kunne falde af, lige meget hvor fantastiske bukkespring Tryllehest end foretog. Men det vidste den naturligvis.

Efter den dag var vi så godt som altid ved hinandens side. Det siger sig selv, at det ville have været upraktisk at have den inde i skolestuen, men det var ikke noget problem, for Tryllehest kunne naturligvis også gøre sig usynlig. Det benyttede den sig heldigvis meget af. Hovedsagen er, at den altid var der.

Jeg passede ham med foder, drikke og strigling, som man passer sin bedste ven, og han passede mig. Ja, nu siger jeg han, for det er lidt underligt at sige den om sin ven.

Fra nu af fandtes ikke den vanskelige situation, han ikke kunne hjælpe mig i, og han gjorde det ved bare at stole på, at jeg kunne klare den selv. Herefter behøvede jeg aldrig mere for alvor at være bange – ikke engang for at der skulle blive sat ild på vores hus. Blot jeg tænkte på, at Tryllehest var i nærheden, følte jeg mig glad og uforfærdet. Det er jo nemlig sådan, at bare der er én, man har tillid til, og som har tillid til en, kan det aldrig gå rent galt.

Mit liv blev anderledes, efter at jeg havde fået Tryllehest.

Det er nu forkert at sige »fået«, for jeg ejede ham jo ikke, så lidt som han ejede mig. Frivilligt var vi blevet venner, og frivilligt holdt vi sammen. Ingen lærte mig mere om frihed og selvstændighed end han. Det betød ikke, at han ragede kastanjerne ud af ilden for mig. Nej, alt hvad jeg på nogen måde kunne klare selv, fik jeg lov at prøve kræfter på. Men det gik jo betydeligt lettere, blot han var i nærheden.

Det fine ved ham var, at han viste mig en tillid så stor, at jeg fik en fornemmelse af at kunne klare næsten alt.

Det er i grunden ham, jeg kan takke for, at jeg på det tidspunkt fik et valgsprog, der siden fulgte mig. Et valgsprog jeg særligt bruger, når alting er helt ad Pommern til. Når planer går i vasken og problemer synes uløselige og så videre.

Så siger jeg bare: »Det er lige noget for mig!« Samtidig stamper Tryllehest i jorden og nikker, så pandelokken flagrer, hvorpå der straks kommer fart over tingene.

Når alt er i orden, får jeg en ridetur til belønning.

Somme tider flyver vi, for Tryllehest kan flyve helt op mellem skyerne. Jeg glemmer aldrig første gang. Jeg var fuldstændig ør af begejstring og forbløffelse. Men det vil jeg senere fortælle om.

En prøve på mod og kræfter

Den første lange rejse, jeg var ude på, før jeg kendte Tryllehest, foretog jeg sammen med far, da jeg var fire år. Når den alligevel står så tydeligt for mig, må det skyldes, at den var så spændende, at ingen senere kunne slå den rekord. Vi besøgte nemlig selveste Robinson Crusoes ø, Fernando Noronha i Stillehavet.

Mens vi sad i Robinsons egen hule, bakkende på vore snadder, og lyttede til hans eventyrlige oplevelser, gik det hverken værre eller bedre, end at vi blev overfaldet af en flok rasende kannibaler, der kom lynhurtigt springende i fuld krigsmaling.

Jeg var lige ved at synke i jorden af skræk, men far og Robinson kæmpede tappert, til vi lå helt begravet under spisestuebordet og de tæpper, hulen var lavet af, og mor måtte hjælpe os frem i dagens lys. Til middag åd vi de ihjelslagne kannibaler, mor havde stegt i ovnen og serverede med kartofler og sovs. Det var noget, der gav kræfter.

Ja, sådan gik det til i de tider. For øvrigt har næsten hele mit liv på en måde været én spændende rejse. Jeg var ikke mere end elleve år, da far og mor så sig nødsaget til at sælge vort hus og have og købe en gammel fiskersmakke for at bo på Atlanterhavet i dén.

Det var nemlig gået sådan, at sygdom og andre vanskeligheder næsten havde slået dem fuldstændigt ud. Far havde fra dreng af været sømand og befaret hele kloden og krydset verdenshavene i stolte tre- og firmastede barker og fuldriggere og været rundt Kap Horn under sejl. Til slut havde han taget styrmands- og skibsførereksamen med udmærkelse, men blev kort efter ved skæbnens ugunst tvunget til at sidde på et kontor og tjene til føden. Det havde nemlig vist sig, at han var farveblind. Derfor måtte han ikke fortsætte med at sejle, det eneste han nogen sinde havde haft lyst til.

Selv de, der elsker at gå i skole, kan sikkert forestille sig, hvor skrækkeligt det må være hele sit liv at være lukket inde i en skolestue til et fag, de ikke kan fordrage, og med en rigtig skrap og uforstående lærer. På lignende måde kan det gå et menneske, som er kommet på en forkert hylde i tilværelsen. Det føler, at hele livet er ødelagt, og familien føler med. Alle er bedrøvede over ikke at kunne gøre noget ved det, og alting bliver også sørgeligt for børnene, når ens mor og far aldrig er rigtig glade.

Hvad gør man i en så umulig situation?

Har man mod og mandshjerte, men det er også nødvendigt, gør man for eksempel som far, der opsagde en fast stilling med pension, gav afkald på enhver form for ydre sikkerhed og solgte bogstavelig talt alt, hvad han og mor ejede: hus, have og inventar, for at kunne købe et skib, så far igen kunne komme på Atlanterhavet, denne gang med både kone og børn.

Det var ellers ikke nemt at finde det rigtige skib, men endelig lykkedes det. Monsunen, som far kaldte skibet, var en gammel fransk fiskekutter med to master og sejl og uden motor. For en rigtig sejlskibssømand giver sig vejret i vold og bryder sig ikke om at have en hikkende, prustende og ildelugtende motor til at forpeste den rene havluft. Han lader de salte vinde, i forbindelse med sit sømandsskab, bestemme farten.

Da vi endelig havde fået Monsunen, var vi henrykte. Den havde ellers været ude for lidt af hvert ligesom far selv og havde blandt andet ligget to år på havsens bund, men da den var bygget af eg, var træet kun blevet hårdere. I hvert fald kunne vi ikke få noget bedre for de penge, vi havde.

Men hærget var den jo, og desværre havde vi ikke råd til at få den særlig godt repareret. Ankerspillet for eksempel var i en sådan forfatning, at far påstod, allerede Noah havde fået det til halv pris, dengang han byggede arken. Og vi havde ikke råd til et, der var bedre.

I hele den vanskelige tid, før vi kom af sted, viste mor sig som den kækkeste sømandskone, jeg har kendt. For skønt både hun og far elskede vores hjem, som hun havde været med til at indrette, og haven, som de begge havde anlagt og passet, forstod hun alligevel far så godt, at hun gik med ham til søs. Desværre viste det sig, at mor aldrig blev søstærk.

Da endelig alt var i orden så godt som muligt, forbød myndighederne far at tage af sted, fordi han var farveblind og ikke havde styrmand med om bord. Kun tre unge søfolk, en kok og en kahytsdreng. Og så selvfølgelig mine to brødre Jan og Ture på 7 og 3 år og mig, men det hjalp jo ikke meget i dén retning.

Nu er far ikke den mand, der tåler forbud, når han har truffet en beslutning, og efter at have sejlet omkring i hjemlige farvande en halvanden månedstid for at lære skibet at kende, stod vi rundt Skagen og til søs for alvor i den hensigt at krydse Atlanterhavet fire gange.

Først tog vi afsked med vores venner, der allesammen sagde, at vi sikkert aldrig ville slippe levende fra det eksperiment.

Et sejlskib er som et levende menneske. Jo mere man behandler det som sådan et, des bedre sejler det i hvert fald. Far har alle dage haft et helt utroligt tag på den slags, og det var let at mærke, at han og Monsunen hurtigt blev venner omtrent på samme måde som Tryllehest og jeg. Også de kunne tale sammen, og selv i det hårdeste vejr lystrede skibet ham, hvis det på nogen måde havde mulighed for det. Lystre er dog vist ikke det rigtige ord. Man må snarere tale om en fælles overenskomst, netop som mellem venner.

Vejret kunne dog være så hårdt, at både far og Monsunen måtte bøje sig og sejle på en anden måde, end de havde tænkt sig. Men stort set var der et fint forhold mellem de fire parter: skib og skipper og hav og vejr.

I rigtig hårdt vejr kunne Monsunen springe omtrent lige så godt som Tryllehest, når han var rigtig kåd.

Før jeg fortæller lidt mere om det, må jeg tænke på en dag, det var næsten stille vejr, og jeg gjorde mit første forsøg på at nå toppen af stormasten. Det hed den forreste af skibets to master, og den var meget højere end mesanmasten. Jeg syntes simpelt hen ikke, jeg som sømand kunne være bekendt ikke at have både set og rørt ved hvert eneste sted på skibet, det overhovedet var muligt at komme i nærheden af.

Det første stykke var forholdsvis let. Der var vævlinger, som trin på en rebstige, i vantet helt op til salingen, som slet ikke var så svær at komme forbi takket være stag og kæmpestore blokke til storsejlsfald og sager. Men efter passeringen af æselhovedet manglede man storstangen, der strakte sig svimlende højt over undermasten, og her var ingen støtte for fødderne. Der var ganske vist en bardun at holde fast i, men samtidig måtte man slynge benene rundt storstagen for ikke at hænge og dingle ude i verdensrummet.

Jeg vil være ærlig og sige, at det kneb og var meget sværere, end jeg havde troet, for jeg var jo endnu ikke vant til at gå til vejrs. Mine arme begyndte at skælve, og et øjeblik rystede jeg over hele kroppen, mens hjertet slog så hårdt, at det i høj grad forstyrrede mig. »Gid jeg var nede igen,« tænkte jeg, men bed tænderne sammen, næsten i raseri, hvorpå jeg skælvede endnu mere.

Med ét hørte jeg Tryllehest hviske lige ind i mit øre, og jeg blev meget forbavset, for jeg troede, han var nede på dækket. Han sagde: »Husk, du har vinger!«

Jeg skulle lige til at sige: »Hvad i alverden mener du med det?« Men så forstod jeg ham, og i det samme fortsatte han: »Du ved da, at vi kan flyve!«

Hvor var det dog godt at mærke, at han var i nærheden. Jeg blev straks mere rolig, slappede af så godt det lod sig gøre, trak vejret dybt og hvilede lidt. Det gav fornyede kræfter, og efter en del famlen og et par forgæves forsøg nåede jeg endelig op og manglede kun den glatte mastetop.

Endnu engang samlede jeg kræfter, for det sidste stykke var betydeligt længere, end jeg havde forestillet mig, da jeg stod på dækket. Hjertet bankede igen, og hænderne skælvede lidt. Denne gang dog mest fordi jeg sådan måtte anstrenge mig. Men endelig lykkedes det.

Da jeg havde kysset fløjknappen, og mit hjerte var holdt op med at hamre, sagde Tryllehest: »Der er mange, som ikke vil kunne begribe, hvordan man dog finder på at give sig ud på en klatretur som den, du er i færd med nu. De siger: ’Det er forfærdeligt! Man kan jo falde ned og slå sig ihjel!’ De forstår ikke, hvor vigtigt det er at træne både sit mod og sin krop. Men du og jeg ved, det er nødvendigt at have både mod og kræfter, for en skønne dag kan man måske blive udsat for i en farlig situation at skulle redde et medmenneske, og så må man hverken være bange eller svag.«

Hvor Tryllehest dog er klog og god, tænkte jeg. Jeg var meget glad for hans ord, og han fik tilmed ret. Nogle år senere blev jeg virkelig sat på den prøve, han talte om, og det gik godt. Bagefter, da jeg igen begyndte at tænke, syntes jeg ikke engang, det havde krævet mod, og det skyldtes nok træningen, men kræfter skulle der sandelig til.

Efter at have hvilet mig et øjeblik deroppe blev jeg så rolig, at jeg ikke alene med fryd i krop og sind mærkede mig den duvende fornemmelse af mastetoppen, der slingrede fra side til side i det næsten stille vejr. Jeg så mig selvfølgelig også omkring, ud over hele Kattegat. Så meget vand havde jeg ikke set før, men jeg var jo også højt oppe. Jeg følte mig både stærk og næsten uovervindelig nu, og var i alt fald glad for at jeg ikke havde givet op.

Nedturen blev såmænd ikke meget lettere end opturen. På et vist tidspunkt, da jeg havde svært ved at finde fodfæste, skælvede mine arme lidt igen. Jeg var vel også ved at blive træt, men klarede det dog. Da jeg stod på dækket igen, følte jeg mig ovenud glad og satte mig omgående på lønningen og pustede ud.

»Nu er det vist på tide, du prøver en flyvetur,« sagde Tryllehest, og da jeg jo på hans ryg var så tryg, som man er det hos sin bedste ven, sagde jeg straks ja.

Den duvende fornemmelse fra før ved mastetoppen gentog sig, men på en endnu mere vidunderlig måde. Vi fløj så højt, at vi kom helt op til skyerne. Skibet var som en legetøjsbåd. Vi så milevidt ud over hav og land. Jeg bildte mig ind, at vi kunne se Atlanterhavet, men det var nok kun, fordi jeg længtes så meget efter fars gamle hav.

Skyer som store hvide vattotter fløj vi igennem som ingenting. Det var som tæt tåge, men straks var vi ude igen, hvor solen varmede og fik havet til at glitre og glimte.

»Sådan en tur er hundrede millioner anstrengelser værd,« tænkte jeg, og alt det mod, et menneske kan samle sig.

Storm i Biscaya

Lige straks gik vore forsøg på at nå Atlanterhavet nu ikke så godt, for Neptun, havets gud, var så glad for at se os, at han blev aldeles overstadig. Han prustede og boltrede sig, så vi allerede i Skagerrak fik hårde storme, der blæste døgn efter døgn, stik imod, til bølgerne gik hushøje, og der til sidst ikke var en tør trævl om bord. Monsunen måtte vende om og søge ly for at tørre proviant og reparere meget inden næste forsøg.

Med frisk mod gik vi på igen, skønt der stod et fantastisk hav, og Monsunen blev sprøjtende læk under den hårde sejlads. Det var næsten det værste, der kunne ske, for vi havde ingen penge til at få den repareret for. Alt, hvad far og mor havde, var et ukueligt mod og en udholdenhed, der mange gange siden har inspireret mig, når jeg har været ved at tabe modet over et eller andet. Det kan jo ske.

Hvordan gik det så? Jo, der fandtes virkelig et skibsværft i Frederikshavn, hvis leder ikke var bange for at give far kredit, så vi kunne få skibet repareret og gå på for tredje gang. Den slags mennesker er sjældne. Alle de andre tænkte: »Hvis den stædige skipper nogen sinde kommer på Atlanterhavet, ser vi ham aldrig igen, for han sejler det skib i stumper og stykker!«

Tredje gang lykkedes det. Vi slap gennem både Nordsøen og Kanalen, ja helt ud på Atlanterhavet. Nu skulle ingenting standse os!

Ligefrem iltogsfart havde vi dog ikke. I Den biscayiske Havbugt havde vi fire storme efter hinanden. Alle sammen stik imod. Hver af dem varede i flere dage. Derfor kan jeg med sandhed sige, at når jeg har glemt al den geografi, jeg har lært, vil jeg kunne huske Biscaya til mine dages ende.

Til at begynde med var det nu ikke særlig sjovt, og jeg var vist ikke den eneste af os tre unger, der sendte et suk hjem til haven og sandkassen ved Køge Bugt. Men da vi først havde vænnet os til at det, vi hjemme havde kaldt »gulv«, ofte nærmest agerede væg, og at alting raslede og rovsede, hvis det ikke var surret, at byggrøden smagte muggen, og brødet var sandet (fordi gulerødderne var væltet ned over melet) og køjerne våde, var der såmænd ikke én af os børn, der ønskede sig »hjem«. Vi var nemlig hjemme, for vort hjem var nu Atlanterhavet. Dér boede vi.

At det ikke var videre rart for mor, forstår jeg bedre nu, jeg er blevet ældre. Vores hyggelige salon, som mor havde pyntet med smuk dug på bordet, billeder, potteplanter og puder og alle de ting, som er så udmærkede i land, var nu nærmest raseret. Bordet var væltet. Stolene samt de mere eller mindre havarerede skilderier måtte surres i en krog. Puder og tæpper drev af saltvand og måtte stuves væk. Potteplanterne var for længst smidt overbord.

Efter Biscaya lo vi i fællesskab ad det hele. Kun mor fandt ingen grund til at le. Når hun alligevel ikke tabte modet, for der gik næppe en eneste dag, hvor grå den end var, som ikke så hendes lyse smil, havde det naturligvis sin grund. Det skyldtes, at mor havde en særlig ven, nemlig Vorherre. Hver dag talte hun med ham om alt, hvad der kunne være af glæder og vanskeligheder – i begyndelsen mest det sidste. Og jeg kan godt se, at når mor trods søsyge, et halvdårligt helbred og alt for få kræfter alligevel viste stort mod og udholdenhed og var til megen hjælp og opmuntring, så havde det noget at gøre med hendes venskab med ham.

Han var hendes tryllehest, syntes jeg tit.

Hver morgen samlede mor os til morgensang på agterdækket. Det var indledning til skolegangen, som ikke engang i stormvejr blev forsømt. Undertiden var vejret så hårdt, at mor måtte surres fast under redningsbåden, mens hun underviste os. Det kan jo godt være, at en og anden skoleelev ville misunde os, at vi havde en lærer, der var bundet i skoletimerne.

Ved den lejlighed blev far for første gang i sit liv angrebet af søsyge. Det gik sådan til: På nogle hylder, som der naturligvis var en høj kant for, stod en del syltetøjsglas. Men skibet slingrede så stærkt, at nogle glas alligevel faldt ned og gik i stykker. Nu var det jo både synd og skam, at det skulle gå til spilde, så far, der altid har kunnet lide søde sager, knælede og slikkede det op. Kort efter blev han »mærkværdigvis« søsyg.

Nå, selv Biscaya slap vi over eller rettere igennem. Og det mærkelige er, at trods det hårde vejr står den tørn alligevel for mig med en egen glans. Festligt var det for os børn, at vi ikke skulle sidde pænt og dannet og spise ved en hvid dug og med rene negle etc. Nej, i Biscaya sad vi på den bare dørk (gulvet) med ryggen mod kistebænken og balancerede så godt, vi kunne, med vore tallerkener, mens kokken satte sin mest grinagtige plade på grammofonen, og far steppede, så det gungrede i salonen.

Dengang syntes jeg, at der i hele den vide verden ikke var noget højere mål end at blive en rigtig sømand. Modig, rask og uforfærdet i enhver situation. Jeg ville nemlig gerne ligne far. Men for at være ærlig må jeg desværre fortælle om en morgen, jeg var alene i salonen og absolut ikke opførte mig som en rask og uforfærdet sømand.

Der skete nemlig det, at en stor, tung kurvekuffert, som var surret til bagbords kistebænk, rev sig løs og under voldsom slingerage for fuldt drøn rovsede lige ind på mig, der sad med ryggen mod styrbords kistebænk.

Det føltes, som hver knogle i min krop blev knust. Heldigvis slingrede skibet omgående den modsatte vej, og kufferten kurede tilbage. Men ak og ve. Slingeragen fortsatte og vedblev at være så kraftig, at det var mig umuligt blot at finde så megen balance på den våde og glatte dørk, at jeg kunne komme væk fra skudlinjen. Også kistebænken var glat, og der var overhovedet intet at holde fast i.

Igen kom kufferten susende imod mig og landede med en knasende lyd, mens jeg stille jamrede mig. Næste gang den kom, skreg jeg højt om hjælp, og næste gang igen. Da var far på pletten og halede mig væk. Hvor følte jeg mig dog lille og flad og fortabt og havde så ondt, at jeg ikke syntes, jeg kunne stå på benene.

Det allerværste var, at far var vred. Det var første gang i mit liv og blev vist også den eneste gang, jeg husker ham virkelig vred – på mig. Det skyldtes, at mor var blevet så forfærdet over mine skrig, at hun troede, jeg var ved at dø. Men far vidste godt, sagde han, at hvis man var nær ved at dø, havde man ikke kræfter til at skrige så højt.

Det var en meget forsagt sømand, der lå i sin køje og sundede sig oven på den omgang. Måske græd jeg også en lille smule, skønt det var noget, jeg som sømand meget nødigt gjorde.

Men så var Tryllehest der.

»Du synes vel, jeg skulle have reddet dig,« sagde han. »Jeg kunne næsten heller ikke lade være. Jeg kunne dog se, det ikke var livsfarligt, selv om du troede det, og så er det jo sådan, at vi alle sammen må prøve at føle os helt alene af og til, selv om vi i grunden aldrig er det. Jeg véd godt, det kan være meget svært, men hvis ikke vi prøver det, bliver vi aldrig noget værd.«

Ikke længe efter følte jeg, at jeg vist godt kunne stå på benene. Og så slingrede jeg ud gennem salon og pantry og op ad trappen til dækket. Der stod jeg i kahytskappen og mærkede vind og vejr og sagde »undskyld« ud i den grå luft. Jeg kunne endnu ikke rigtig få mig til at sige det til mor og far.

Vi sejler på varmen og døbes ved ækvator

Det var skønt at komme ned i varmen. Da vi så Madeira, var vi pakket ind i tykke trøjer, olietøj og søstøvler. En halv time senere løb vi halvnøgne omkring i det herligste solskin og så drenge dykke efter mønter, svømme under Monsunen for et rustent vækkeur og springe på hovedet i vandet oppe fra toppen af stormasten for et par hullede galocher.

Siden sejlede vi til De kanariske Øer, hvor vi plukkede appelsiner og kaktusfrugter og klatrede i bjergene. Det siger sig selv, at jeg bestandig havde Tryllehest ved min side og talte med ham om alt, hvad vi oplevede, og han gav mig mange gode råd. Her så jeg »Tenerife«, det fantastiske »Hvide Bjerg«, som er 3735 m højt og har evig sne på toppen. Senere krydsede vi rundt mellem De kapverdiske Øer. Men allerbedst var der langt ude på Atlanterhavet.

Folk kan i almindelighed ikke begribe, hvad man får tiden til at gå med til søs. Vi kunne ikke få den til at slå til. For det første var der nok at gøre med at reparere sejl og andre skader fra de storme, vi havde været ude i, tørre proviant og vådt tøj. Vi så også hundredvis af mærkelige dyr på rejsen, og både Jan og jeg kunne tilbringe timer henne i Mosunens forstavn med at se på, hvordan skummet brusede for boven. Da kom vi til at elske havet og vinden og alt, hvad der hører søen til.

Undertiden kom en stor flok springere – små tandhvaler, godt et par meter lange. De legede for boven og sprang somme tider mange meter i vejret, og tog vi harpunen frem og harpunerede én, havde vi frisk kød til nogle dage.

Eller vi fik flyvefisk om bord. Det var næsten endnu mere spændende. Det begyndte en nat, da det var meget varmt. Mor lå og sov i en liggestol på dækket, da hun pludselig vågner med en mærkelig urolig fornemmelse. Hun slår øjnene op, og i den mørke nat skimter hun nogle krumbøjede skikkelser, der lister sig omkring med noget glinsende i hånden: Sørøvere! Men inden mor fik tid at skrige, fik hun et voldsomt slag i panden, så hun var nær ved at tabe bevidstheden.

Her hører også det uhyggelige op. De fordægtige skikkelser var søfolkene, der listede rundt og samlede flyvefisk op, og det stærke slag skyldtes en stor flyvefisk, der i fuld fart var kommet svævende ind over lønningen.

Mor måtte længe gå med en bule, men vi fik travlt med at gøre flyvefisk i stand. Der kom 96 om bord første nat. De er omtrent på størrelse med almindelige sild, og det mærkelige ved dem er, at de er næsten lige så meget over som under vandet. De kan nemlig brede finnerne ud og benytte dem som vingerne på et svæveplan, og sådan kom de sejlende lige om bord til os, så vi fik afveksling i kosten.

Det er ingen sag at fange fisk, når de kommer ganske af sig selv og ligefrem farer i hovedet på en. Men flyvefisk var også den eneste slags spiselige fisk, vi var dygtige til at fange. Vi prøvede med mange andre slags og brugte både net, krog og lyster. Vi fangede ganske vist også en del – farvestrålende, piggede og glinsende fisk i alle størrelser og faconer. Men aldrig så snart havde vi kogt dem sammen med en sølvske, før skeen blev sort, og det skulle være tegn på, at fisken er giftig. Senere har jeg hørt, at det ikke er noget sikkert tegn, men vi reddede i hvert fald livet endnu engang.

Et sted var der så mange fisk, at vi kun behøvede at kaste en slagpøs ud og trække op, så kunne vi få en tre-fire stykker med. De var på størrelse med rødspætter, men også de var naturligvis giftige, hvor pæne de end så ud.

En dag var vi imidlertid så heldige at fange en spiselig fisk. Vi havde haft en lang snøre slæbende agterud i flere dage. Utallige gange havde vi halet den ind for at se, om der muligvis skulle være fangst, men der skete ingenting. Til sidst ville vi trække snøren ind og lade den blive om bord. Store fiskere blev vi sikkert aldrig. Men så var der minsandten en fisk på krogen alligevel. En lang, fæl og giftigt udseende fyr, kulsort og med de uhyggeligste, strittende pigfinner og et næb med skarpe, spidse tænder.

»Føj dog,« sagde kokken, »lad os hellere få den krabat ud med det samme, hvis vi ikke skal ligge døde alle sammen i morgen.« En eller anden fik ham alligevel til at prøve at koge den, og minsandten om ikke den var spiselig. Det var den lækreste fisk, vi havde smagt i lange tider, så man skal altså heller ikke dømme fisken efter det ydre.

Når det var vindstille, fangede vi hajer. Sådan en dag var noget af det bedste, for så vi ingen hajer, fik vi lov at gå i vandet. Monsunen sejlede jo ingen steder, fordi vi var fri for motor, og Atlanterhavet er det herligste svømmebassin, man kan ønske sig. Vandet var så klart, at hvis vi kastede et hvidt kødben eller noget andet lyst over bord, kunne vi se det dybt nede ca. 10 minutter efter.

Når vi skulle i vandet, måtte vi altid i én ad gangen, mens far stod i rigningen og holdt øje med, om der skulle komme hajer, for de er ikke sådan at spøge med.

Jan og Ture kom først i. De var begge to i meget længe, syntes jeg, der var lige ved at eksplodere af utålmodighed, så herligt vandet så ud i den stegende varme, og så vidunderligt drengene havde det. Endelig blev det min tur, men jeg var knap begyndt at svømme, før far kaldte mig op.

Havde det været hjemme i Danmark, var jeg nok kommet med indvendinger for at trække tiden ud. Men nu var jeg jo blevet sømand, og derfor entrede jeg straks om bord ad det reb, der hang ud over skibssiden. Det viste sig snart, at det gjorde jeg klogt i, for bare fem minutter efter havde vi en ordentlig menneskeæderhaj på krogen. Det var en 4½ meter lang blåhaj med 7 rækker skarpe, savtakkede tænder.

Hvalerne var for store til, at vi kunne fange dem, men vi så både blåhvaler, finhvaler, grindehvaler og kaskelotter, som undertiden sprang over vandet og legede, så sprøjtet stod om dem.

En nat blev jeg purret klokken fire – der var en hval langs siden. Da var jeg ikke mange sekunder om at komme op, og ganske rigtigt, lige ved siden af Monsunen gik en hval, der var næsten dobbelt så lang som skibet. Den gik ganske støt og roligt. Dens mørke ryg ragede op over vandet som en ø, og jeg havde den største lyst til at springe ned på »øen«. Men det havde nok alligevel ikke været så heldigt. Hvalen fulgte os med samme fart i flere timer, og den var hyggelig at være i selskab med.

Det var kun sjældent, vi så andre skibe, for vi fulgte de gamle sejlskibsruter, og sejlskibe var der allerede dengang ikke mange tilbage af. Derimod blev vi efterhånden vant til at se tropikfugle og fregatfugle, albatrosser med et vingefang på over fire meter, sæler og søpølser og giftige kæmperokker, mægtige søskildpadder, og månefisk på over 400 kg.

Kun få dage før jul blev alle ombord, der ikke før havde krydset ækvator, døbt af selveste Neptun og hans følgesvende.

Nu må man ikke tro, det er det bare sjov at blive døbt. Forud for dåben følger en indgående eksaminering med henblik på både ens fysiske og psykiske evner. For overhovedet at få lov til at passere »linjen« skal man kunne færdes i rigningen som en abekat, man skal have sine skibskammeraters vidnesbyrd om, at man aldrig er bange, lige meget hvor hårdt vejret er, og de skal også bevidne, at man er en god kammerat, der altid er klar med en hjælpende hånd, når det kniber. Dernæst skal man kunne gøre rede for sølivets vigtigste regler og love. Så bliver man undersøgt og forhørt om man lider af alvorlige sygdomme, og man tvinges til at gumle på nogle piller, der skal forhindre en i at blive angrebet af farlige lidelser på den sydlige halvkugle. Disse piller er på størrelse med valnødder og består af en blanding af peber, sennep, eddike og lignende lækkerier. Endelig skal man »barberes«. Man smøres ind over hele kroppen i en »sæbe«, der mere minder om tjære og er lavet af sod og kaffegrums, holdt sammen af et væmmeligt, klæbrigt stof. Barberkniven er af træ, over en meter lang og desværre ikke fri for splinter.

Først efter alle disse genvordigheder kommer den egentlige dåb: Man væltes uforvarende bagover i et sejl, der er spændt ud på dækket og fyldt med vand. Stærke arme holder en nede, til man gurglende og jamrende har bekendt alle sine synder. Så kan Neptun endelig erklære en for at være en vaskeægte sømand, der fra nu af er beskyttet mod al fare på havene, både syd og nord for ækvator.

Når man døbes, får man naturligvis også et navn. Jeg fik navnet Flyvefisken, hvad jeg var mægtig godt tilfreds med. De flyvefisk, der på sølvglinsende vinger »fløj« op fra bølgerne og svævede hen over søen, var nogle af de dyr, jeg holdt allermest af.

Måske fordi jeg selv kunne flyve, på Tryllehest.

Efter dåben holdt vi naturligvis en ordentlig fest, og det siger sig selv, at vi havde fri fra skole.

Jul på Atlanterhavet

Næste festlighed blev julen.

Da den nærmede sig, fik vi jule-bibelhistorie i skolen. Mor fortalte om den allerførste jul, der i begyndelsen var hverken romantisk eller hyggelig. Det forholdt sig sådan, sagde mor, at Gud på mange måder forgæves havde prøvet at råbe menneskene op. Han havde noget vigtigt at sige dem, men de ville selvfølgelig ikke høre. De gik deres egne veje, omtrent som de fleste gør nu. De skændtes og sloges, snød og bedragede, og slog jævnligt hinanden ihjel.

»Jeg ved ikke, om Gud til sidst har været nær ved at give op,« sagde mor, »men det gjorde han nu ikke alligevel, for han fik en lys idé.« Altså det med at Jesus skulle blive født.

I virkeligheden var det jo mægtig godt fundet på, for netop et nyfødt og hjælpeløst barn er der jo ikke mange, der kan stå for, selv ikke de allermest hårdhudede.

Trods det at mange bliver ved at være rå og kolde, og meget »juleri« kun er forretning, fejres der jo alligevel i store dele af verden jul hvert eneste år. Det er nok heller ikke så få, der endda mindes, hvad julen oprindelig betød, nemlig noget om at vi ikke er ligegyldige for Gud og derfor heller ikke skal være ligegyldige over for hinanden.

Den jul blev af gode grunde ingen forretningsjul. Den begyndte akkurat som hjemme med, at julemanden ankom lillejuleaften. Trofast som altid havde den gamle filur fået monteret vinger på rensdyrene. Han fortøjede rener og slæde højt oppe ved mesanmasten og entrede ned med en sæk julegaver på nakken.

Nu var jeg naturligvis alt for stor til at »tro på ham«. Jeg havde gjort det som lille, og indtil jeg var 7–8 år troede jeg fuldt og fast, at han var en rigtig juleengel, som Gud havde sendt ned til os med gaver. Jeg syntes, han havde de rareste øjne, man kunne tænke sig. Han mindede en lille smule om far, og jeg elskede ham lige så højt. Noget særlig gudfrygtigt barn var jeg langtfra, men denne ene gang om året var jeg Gud meget taknemmelig over, at han virkelig gjorde sig den ulejlighed at sende en rigtig, levende juleengel helt ned til mig. Og det har jeg faktisk aldrig siden kunnet glemme ham.

Jan, der nu var otte år, gjorde alt, hvad han kunne, for stadig at tro på julemanden. Ture på fire havde derimod bestemt sig for at hilse ham med: »Nå, er du der nu igen, din gamle krudtugle!« Men han havde altid været sådan en fræk lille fyr. Da julemanden endelig kom, blev Ture alligevel så benovet, at han nøjedes med at sige pænt »goddag og glædelig jul!«

Selve juleaften havde længe været imødeset med stor forventning, og trods den smeltende varme havde vi ikke ligget på den lade side. Det, som vi børn fandt allervigtigst, nemlig juletræet, lavede vores jungmand af en knækket åre, som han borede huller i. Grenene bestod af pinde, som han satte i hullerne, og vi hjalp derefter mor med at bevikle det hele med grønt crepepapir.