Knud Andersen

Ved det yderste hav

Med Tegninger af Oscar Bojesen

Lindhardt og Ringhof

Ved det yderste hav

Copyright © 1929, 2017 Knud Andersen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711745632

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Ved det yderste hav.

De interesserer mig ikke, og jeg anerkender ikke Deres Ret til at se paa mig med det modbydelige, kritiske og medlidende Blik.

Det er muligt, at jeg i enhver Henseende giver Dem Indtryk af Armod, og at jeg ser baade sær og sulten ud; men hvis De tror, jeg er fattig og ensom, tager De endnu engang alvorligt fejl. – Vær dødssikker paa det. –

Men jeg skal forklare mig nærmere, for der er alligevel noget hos Dem, som tiltaler mig, noget som minder mig om et Menneske.

Det var i Nat sidste Nat vi mødte hverandre før Afskeden. Vi var samlet i et højloftet, uhyggeligt Kontor, en Skare Mænd og nogle faa Kvinder. Der var ogsaa Børn – en Kornblomst – hende elsker jeg – og en anden lille Kvindeunge paa fjorten Aar. Hun ligner en vild Valmue. Ogsaa hende elsker jeg. Men det forstaar De ikke endnu. –

Saa tænk da denne Skare. Vi kendte hverandre, og skønt vi ikke altid var enige, og vore Karakterer havde mange Skyggesider, var vi kommet til at staa hverandre meget nær.

Men nu skulde vi skilles. – For i Nat var det sidste Nat. – –

Hvis De tror, vi var en udsøgt Kreds, tager De fejl igen. Vi var ikke engang en anset Kreds. Vi var kun Mennesker af forskellig Alder og Temperament, og indeholdt Modsætninger, saa udprægede som Nat og Dag og Ufred og Fred. Men i det højloftede, uhyggelige Kontor, hvor Principernes Ulve Dagen lang kræver frihedstørstende Menneskebørns Blod, blev vi som eet Sind og samledes i tre løbende Nattevagter, der hver for sig varede fra den tidlige Aften til den følgende lyse Dag. – Her brændte vort Væsens Ild med hellige Flammer; her kom vi til at forstaa at elske hverandre som man forstaar og elsker sin egen Sjæls Sult. –

Jeg skal ikke trætte Dem med lange Beskrivelser af mine Venners Klædedragt eller Tale; for det betyder ingenting i denne Forbindelse. Det, der har Betydning, er noget, som ikke kan ses eller høres og ikke kan gengives med Ord. – Noget, der kun kan fornemmes.

Egentlig blev der ikke vekslet mange Ord, og Ordene, der blev talt, var kun disse almindelige glatte og slidte Ord eller ru og ubehjælpsomme Ord, som man bruger til at udtrykke, hvad der bor i en, og som De jo nok kender, skønt de i Virkeligheden siger saa lidt.

Men Blikket og Minespillet talte et ejendommeligt Sprog, et ordløst Sprog med en egen mystisk Fjernhed og Dybde og en egen brændende Inderlighed og Frimodighed, som jeg sjældent har været Vidne til, og ved Hjælp af det Sprog forstod vi hverandre bedre end ved alle de banale Ord, som De jo nok kender.

Første vagt.

Vort Samvær begyndte som nævnt for tre Aftener siden, da jeg sad ene paa Kontoret sønderrevet af en Ulv. Døren var lukket, og jeg havde ikke hørt den blive aabnet, da der paa een Gang stod en Mand og to Kvinder hos mig; men jeg undrede mig ikke, for jeg oplever saa meget mærkeligt og er vant til at faa Besøg ogsaa paa den Maade.

Manden tog Piben ud af Munden og hilste uden Ceremonier. „Jeg var Styrmand i „Pacific“, nu er jeg bare et Menneske,“ sagde han ligefremt, men tilføjede i næste Nu med Styrke, „men det er vel ogsaa nok.“

Jeg svarede ikke, for jeg var enig med ham i, at det er nok. – Det er jeg endnu. – Forøvrigt kendte jeg noget til ham, og fra det Øjeblik af vidste jeg, at han var min Broder i Liv og Død, for det hørtes paa hans Stemme, at han havde noget paa Hjerte, og den, der har det, er min Broder eller Søster i Liv og Død.

„Min Hustru er ogsaa et Menneske,“ fortsatte han stilfærdigt og nikkende til den ældste af Kvinderne; „desuden er hun min Elskede og min Sjæls Veninde, skønt vi ikke altid lever sammen i Harmoni.“

„Og se,“ vedblev han og pegede paa den anden Kvinde, hvis Væsen og Skikkelse lyste som Solskin i barskt Klima, „det er Afskiberens Datter fra Newfoundland – fra St. Johns.“

Da vendte jeg mig betaget bort, for jeg mindedes, at jeg en Nat paa Atlanterhavet havde drømt, at hun bøjede sig over min Køje og kyssede min Kind, og hendes Væsen var endnu saa ligefremt og henrivende, at jeg maatte vende mig bort.

„Det nytter dig ikke,“ fortsatte han indtrængende, „du skal fortælle alt, hvad du ved.“

„Det kan jeg ikke,“ svarede jeg. „Ingen kan fortælle alt, hvad han ved.“

„Du skal gøre det saa godt, du kan. Ellers giver vi dig ikke Ro,“ sagde han med et Smil, „og jeg ved, du holder af Ro.“

„Hellere Storme end Ro,“ forsøgte jeg stædigt; men da saa han paa mig, til mit Blik veg.

Han var Styrmand i Skonnertbriggen „Pacific“, hvor jeg var Letmatros. Han var over fem og tredive Aar og burde forlængst have haft Skib at føre; men Langfarten – dette omflakkende, voldsomme Fribytterliv i norske, engelske, tyske og amerikanske Sejleres Lukafer – havde ikke sluppet ham, før han var over tredive.

Efter Styrmandseksamen var han dumpet hovedkuls ind i et Ægteskab med en Pige, der var en halv Snes Aar ældre. Jeg kendte lidt til hende, for vi var fra samme Sogn, og der blev sagt, at han omsider havde fundet sin Overmand. – I Land muligvis. – Hvad ved jeg? – Paa Søen? – Aldrig. –

Langfartssjæl ejede han i bredfuldt Maal, for han var snarraadig indtil Ubetænksomhed, modig indtil Dumdristighed, og hans Sind var vekslende som Havets. Naar hans Livsglæde spillede muntrest, røbede han undertiden en Anelse af den dybeste Melankoli, og i de strængeste Tider slog hans Lune Gang paa Gang igennem Alvoren og smittede os alle. – Ja, hans Sind var som Havets. – i laa i Cadiz og lastede Salt til St. Johns, Newfoundland. Styrmanden var faamælt.

„Hvordan staar det til i Danmark?“ spurgte han en Aften, da Solen sank i Atlanterhavet, og vi var i Færd med at klare Dækket op før Udskejning.

„Tak, godt. – Har De ikke faaet Brev?“

„Aa –,“ svarede han bare.

„Saa kommer det nok i St. Johns,“ trøstede jeg.

„Det gør det vel. – Man vil jo gerne vide, hvordan det staar til hjemme, forstaar du.“ Han lo og lagde pludselig Haanden paa min Skulder. „En Styrmands Liv er et ensomt Liv, Gut. Et Helvedes ensomt Liv. – Tak din Gud, mens du har en, saa længe du er i Lukafet og faar Brev hjemmefra.“

„Aa, det kommer nok i St. Johns, for hvis “

„Sæt Kosten paa Plads,“ afbrød han skarpt, „og sig til de andre derhenne, at det er Udskejning.“

Faa Dage efter gik vi til Søs.

Han fik heller ikke Brev i St. Johns. – Vi var første Skib i Sæsonen og skulde gøre to Rejser det Aar. Der blev gjort en Del Stads af os i den Anledning, og vi blev inviteret op til Afskiberen.

Hun var. – Nej – hold an lidt – skønt, hvorfor skal jeg beskrive det Hjem, for hvis De kommer til at fare paa Newfoundland, vil De kunne se lignende Hjem.

Men hende vil De aldrig kunne se, som hun var dengang. – Aldrig mere. – Hun var Afskiberens Datter. –

Senere saa vi hende undertiden ved Havnen, og en Søndag kom hun om Bord sammen med sin Far. – Hun var næsten Barn endnu, men alligevel en rigtig fin Dame, ug vi stod lidt forlegne henne ved Bakken med vort pæneste Tøj paa og ønskede, at hun ogsaa vilde komme forud. Ved Himlen, hvor vi ønskede det, og hun kom – ned i Lukafet, ja – og gav os Haanden – hver eneste Mand – og vi var fire, og hun var ikke Spor af storsnudet eller noget af den Slags.

Styrmanden viste hende omkring paa Skibet. Han lo, og jeg kunde ikke faa Øje paa den Antydning af Melankoli, der retfærdiggør Latteren og giver Smilet Perspektiv. – Et Øjeblik blev mit Hjerte tungt ved Tanken om hans Hustru, fordi han ikke havde faaet Brev fra hende, og fordi hun ikke var yngre og smukkere og mere indtagende. Et Øjeblik forbandede jeg den Torskehandlers Datter, forbandede hendes Skønhed, hendes ligefremme, henrivende Væsen, hendes Blik og Skikkelsens Solskin, der lyste med et eget betagende Skær paa Baggrund af Newfoundlands barske Klima. –

Hun var –. Nej, hvorfor skal jeg beskrive, hvordan hun saa ud – det er jo slet ikke det – og hvorfor skal jeg beskrive, hvordan hun talte og førte sig, smilte og gik, pudsede Næse og trak Handsker paa – det er jo heller ikke det. – Nej; men hun var saadan, at havde man set hende, gik man i een usigelig Længsel efter at se hende igen, og havde man set hende igen, bar man paa en dødelig Angst og Spænding for ikke at skulle se hende mere. Hun var saadan, at Arbejdet med den stinkende Fiskelast gik som en Dans, for hun kunde jo hvert Øjeblik komme hen ad Kajen.

Hun var saadan, at man i Søen styrede mere nøjagtigt, naar man tænkte paa hende, fordi man drømte, at hun stod bag ens Skulder og undrede sig over, at saadan en klodset Sømand kunde styre et Skib saa fint over et uroligt Hav, og hun var saadan, at naar vi laa til Vejrs, mens Nat og Hav bruste om os, gjorde vi Arbejdet raskere og mere inspireret end ellers, for hvem vidste, om hun ikke stod paa en tonende Brase bag ved os, og – Tanken brændte som Ild følte en lille Kende Beundring over vor Kamp paa bare Næver mod Elementerne.

I Drømme har jeg egentlig set hende tydeligst, saa klart som man ser i Drømme, naar man er sytten Aar og Letmatros. Det var paa Rejsen til Spanien, at hun bøjede sig over min Køje og kyssede min Kind, saa jeg vaagnede derved og greb ud i Mørket i Lukafets kvælende Luft. – Jeg rejste mig og stirrede og lyttede; men det var en kulsort Atlanterhavsnat, og jeg hørte kun Skibets hivende og sættende Bevægelser, Havets Mumlen langs Plankerne og dets kogende Buldren forude, naar Skonnertbriggen satte i Søen. – Der var intet andet end Skibet og Mørket og Lyden af den evige Slingren og Sætten.

Hendes Væsens Sødme og hendes Bliks Trolddom var gaaet os i Blodet som Feber, skønt vi kun havde set hende faa Gange, og skønt hun ikke kom os ved; men vi var unge – unge Søfolk.– – –

Aldrig saa man Styrmanden i saa overstadigt Humør som den Rejse. Vi sejlede som gale paa hans Vagt og havde en hurtig Overfart til Spanien, hvor vi lodsede, tog Ballast ind og fortsatte til Cadiz og lastede Salt paany.

Der fik han omsider Brev hjemme fra; men der var to fra Newfoundland. Vi mærkede tydeligt, at der foregik en Forandring med ham, for han forstod ikke at skjule den Slags. Vi prøvede at gøre Løjer med det forude; men de vilde ikke rigtig fænge. – Omsider sejlede vi. –

Styrmandens Sindsstemning spejlede sig i Livet om Bord. Ingenting gik, som det skulde, og skønt Vejret var godt, blev det en tung Rejse med Mundhuggeri forude og Indesluttethed eller voldsomme Udbrud agter mellem ham og Skipperen.

Var der ikke Manøvre paa Vagten om Natten, stod Styrmanden oftest og saa ud over Søen.

Vi løb vesteri med Nordostpassaten, da han en Aften paa første Vagt kom hen til Rattet. – Jeg havde Ror. „Hvad er det, der staar i Skriften om at tjene to Herrer?“ spurgte han med sær Betoning, somom han Nætter igennem havde ruget over Spørgsmaalet.

Jeg betænkte mig et Øjeblik og svarede rapt, for jeg har altid været en Knop til Skriftesteder. „Ingen kan tjene to Herrer, thi han maa enten hade den ene eller elske den anden, eller holde sig til den ene og foragte den anden.“

„Naa, er det saadan. – Ja, saadan er det vel.“ Han lo; men jeg holdt ikke rigtig af hans Latter. „Kunde du ikke laane mig din Bibel ved Lejlighed og vise mig, hvor det staar?“

„Jo – men det er vist ellers ham, Matthæus.“ –

Det blev sent, før vi naaede op i Nærheden af vort Bestemmelsessted det Aar. Efteraarsstormene var paa Valsen og levnede os ikke megen Ro paa Frivagten. Det var et Liv i vaadt Tøj og Olietøj og Træskostøvler – et Liv i Taage, Slud og Slingerage – et Liv med Rebning, Sejlsætning og Stagvendinger – et Liv ved Pumpen hver anden Time, Hver Vagt havde nok i sin Plage, og i Lukafet drøftede vi mere end nogensinde alt det vakre Vejr, vi havde haft, fra vi blev født, og forbandede Newfoundlandsfarten – uden Tanke for hende. –

Vi fik Kending af Watch Hill i Skumringen, og det var i det hele taget surt Vejr med Regntykning og haarde Byger af Sydost, da vi paa Dagvagten begyndte at blusse efter Lods.

„Naar det lysner, holder vi paa, enten vi faar Lods eller ej,“ sagde Styrmanden tungt, som om det gjaldt Livet, da han kom forud mellem seks og otte Glas, mens jeg havde Udkig.

„Jeg kommer ikke i Land i Aften, og du maa besørge de to Breve for mig. Eet til Danmark og eet hertil. Du skal ikke tale om det til nogen, og det skal du give mig Haand paa. – Forstaar du,“ tilføjede han strengt. Du sætter din Ære som Sømand i Pant.“ –

Underlig til Mode rakte jeg ham Haanden, og det lettede mig at se et Smil lyse op i hans Ansigt. Det var det første i lang Tid, og jeg tænkte paa, at det Ansigt var uden Svig, da jeg stoppede Brevene op under Sydvesten. – – –

Han blev om Bord. – Han var ikke af den Slags, der kuldsejler for en Byge, og hun var Newfoundlænder. – Men det blev hans sidste Rejse til Søs. Da vi kom hjem, søgte han Plads ved et af Provinslodserierne og fik den.

Der gik mange Aar. Nu staar han her med sin Hustru. Han er endnu en Mand i sin bedste Alder; men hans Hustrus Haar er graat.

„Børn fik vi ganske vist ikke,“ sagde han og viste i et stort Smil netop den Antydning af Melankoli, som jeg elsker, fordi den giver Smilet Perspektiv og Værdi.

„Vi maa heller ikke forlange alt,“ tilføjede hun.

Jeg nikkede og bøjede Hovedet, og skønt jeg saa ned, lagde jeg Mærke til, at hendes graa Haar og Blikkets Rigdom lyste med et eget betagende Skær i det støvede Kontors Tusmørke.

Bag min Stol var der en, som hviskede en Tak; men jeg blev siddende ubevægelig, for den kunde ikke være rettet til mig. Endnu har jeg ikke fortjent Tak for noget, og desuden …. Har man een Gang, selv for mange Aar siden, hørt saadan en Kvindestemme, der lyder som Sjælen i Newfoundlands Sang, behøver man ikke at vende sig for at se, hvem den tilhører, naar den lyder igen.–

Det var en stille stjerneklar Aften. Ude fra Havnen hørtes Fløjtesignaler fra to Dampere. – Jeg lyttede et Øjeblik aandeløs. – Der var dødsstille omkring os. –

Da jeg omsider saa op, var der kommet endnu en Gæst. Han var aabenbart kommet lige fra Havet, for Søvand drev af Ansigt og Klæder. Han saa ikke ud til at have været vasket og klippet endsige barberet i lange Tider, og Blikket var saa fanden-i-voldsk, at han straks gjorde et ubehageligt Indtryk paa mig, fordi jeg længe har levet i Civilisationens Armod blandt Mennesker, som vasker og barberer sig næsten hver Dag og jævnlig plejer deres Haar og skifter Undertøj for at frelse deres Sjæl.

„Giv mig en Krone,“ brølte han med en Stemme, der svarede velsignet til hans Udseende, „for jeg har ikke smagt Brændevin, siden “

Mere opfattede jeg ikke, for jeg hørte paany Døgnets Melodier jage hverandre ud af Nyhavns Beværtninger.

„Du kan vel huske Bissen?“ fortsatte han lidt efter, og denne Gang var hans Stemme saa mild som en Moders Bøn.

Jeg svarede ikke, men aabnede Bordskuffen og tog en rusten Skedekniv frem uden at se paa ham. „Hvor kommer du nu fra, Bisse?“ spurgte jeg.

„Fra Svartskæret,“ svarede han hæst og lo. Men der har du jo Kniven, Dreng. Det er alt, hvad der er tilbage om mig. – Fortæl om den, raat og stegt imellem hinanden og giv Djævelen i det hele.“

„Jeg holder ikke af Sentimentalitet,“ undskyldte jeg mig.

Han spærrede Øjnene op og brølte af Latter. „Sen-ti-men-hvad-for-noget? – Er du blevet dannet?“ – Han sænkede Stemmen. „Husker du, da vi lænsede Skagerak ind for en tordnende Sydvest. Da tog vi det hele i Favn, surt og sødt imellem hinanden. – Kan du nogensinde glemme det?“

„Nej,“ hviskede jeg. „Det glemmes aldrig.“ Jeg holder ikke af Sentimentalitet – det er sandt – men Bissen havde Ret. Fortæller man om Livet, maa man ikke vige for det sentimentale, og derfor beretter jeg om Skedekniven, jeg fandt i en Kasse, som havde staaet upaaagtet hjemme paa Loftet i mange Aar.

Kniven fik jeg af Bissen, jeg traf i Nyhavn for mange Aar siden, og som jeg derefter sejlede sammen med en Sommer paa Nord- og Østersøen. Han gav mig sin Kniv, fordi han holdt af mig, og fordi han saa daarligt taalte at gaa med Kniv, naar han var i Land. Thi han var en drikfældig Fyr, og naar Rusen tog Magten fra ham, var han en Bisse og en Voldsmand og en Knivstikker, og er man det, er det en god Gerning at give sit farligste Vaaben til sin bedste Ven.

Jeg spurgte ham aldrig om hans Fortid. Maaske tav jeg instinktmæssigt, maaske manglede jeg Dristighed til at spørge. Det var desuden overflødigt at spørge; thi vi sejlede som sagt sammen en Sommer paa Nord- og Østersøen, saa jeg kom til at kende ham, som man kommer til at kende hinanden i en Skonnertbrigs Lukaf af ti Kubikmeters Rumindhold. Det siger en Del.

Vi traf hinanden en Sommeraften paa Hjørnet af Nyhavn og Holbergsgade, og jeg kan huske vor Samtale næsten Ord for Ord, for jeg var kun femten Aar, og saadan havde ingen talt til mig før.

„Giv mig en Krone,“ sagde han. „Jeg har ikke smagt hverken vaadt eller tørt siden i Gaar Morges.“

„Nej.“

Han gik mig ind paa Livet. „Giv mig en Krone, Hvalp. Jeg er sulten.“

„Du er fuld og drikker den op.“

„Ja, hvad saa?“

„Saa løj du altsaa før.“

„Ja, hvad saa?“

„Jeg troede ikke, at en ordentlig Sømand løj.“

Han slog en kæmpemæssig Latter op. „Sømand det er snart saa længe siden, jeg var Sømand, at jeg har glemt, hvordan Saltvand smager. Pokker skulde sejle til Søs, naar jeg faar en Krone af dig.“

„Jamen, du faar ingen.“

Han saa et Øjeblik paa mig. „Kommer du lige hjemme fra Mor, lille Ven?“

Jeg rystede paa Hovedet.

„Fra Sømandshjemmet da?“

„Nej.“

„Hvad fejler du da, Dreng? – Giv mig en Cigaret og halvtreds Øre til Nattelogi. Jeg har ikke det, hvortil jeg kan hælde mit Hoved. Jeg boede engang en hel Uge hos en Pige, der hed Marie. Saa jog hun mig ud. Det er over et Aar siden. Nu kan jeg snart ikke faa et ærligt Glas Øl i hele Kvarteret. Jeg er kendt som en rød Ræv. – Men halvtreds Øre vil aabne Dørene paa vid Gab for mig. Værten ovre i „Skagerak“ vil atter trykke mig til sit Hjerte; hans Grammofons Toner vil forlyste mig, skønne Kvinder vil se kærligt paa mig, og alt vil være glemt; men det forstaar du ikke, Dreng.“

„Du er en lille nybygget Skude, der lige er løbet af Stabelen i Hjemmehavnen under det lokale Værfts Velsignelser. – Vent, til du har gennemkrydset Verdenshavene og har haft saa mange Havarier som jeg, saa vil du forstaa Værdien af halvtreds Øre og græmme dig over, at du nægtede en fattig Sømand en Skærv. – Stakkels Dreng. – Det bliver slemt for dig.“

Jeg saa ikke længer paa ham, mens han talte. Mit Blik dvælede ved Kanalen, der i et uroligt Spejlbillede gengav den stille, lyse Nathimmel. Genskinnet af Lygterne bugtede sig som Slanger i det matte Vandspejl. Fra Beværtningerne hvinede Døgnets Melodier. Jeg kendte allerede alt for godt deres Magt og følte, det var bedst at komme bort.

„Vil du med om Bord?“ spurgte jeg. „Vi har en tom Køje med Madras i, og du kan laane et Par Tæpper af mig. – Jeg er med en Skonnertbrig der hedder „Mathilde.“ – Vi mangler forresten en Matros. Du kan jo prøve at snakke med den Gamle i Morgen; men du vil naturligvis ikke ud at sejle, selv om jeg gav dig en Krone.“

Han lo højt, og det forbavsede mig, at han straks fulgte med. Vi gik længe tavse. Skibet laa helt ude i Gasværkshavnen.

„Hvorfor gaar vi egentlig om Bord?“

Jeg saa forundret paa ham. „For at komme hen at sove naturligvis.“

„Sove-love,“ vrængede han. „Hvad nytter det; du skal jo alligevel op i Morgen.“ „Selvfølgelig. Vi skal arbejde. Vi losser Kul.“

„Arbejde – Kul. Jeg kan ikke forstaa, at du gider. – Hvad nytter det altsammen? Smid det hele.“

„Tak skal du have. Hvor skulde man saa faa Maden fra?“

„Mades, sove og slide som en Hest. Sikket Liv du fører. Tror du, det hjælper dig noget?

– Nej, min lille, pæne Nybygning, Slaa hellere Hul i Skuden og gaa til Bunds med det samme. Du forliser alligevel en skønne Dag.

– Naar du saa endda kunde sige mig, hvorfor du gaar og hænger ved saadan en fjollet Tilværelse; men det ved du ikke, og saa vil du oven i Købet have mig til at hænge ved den ogsaa.“

Han tav et Øjeblik, som om han vented paa Svar; men da han intet fik, begyndte han igen.

„Kan du sige mig, hvorfor vi i det hele taget er til. Hvad? – Kunde du svare paa det, selv om det gjaldt dit Liv. Hvad? – Han hævede Stemmen. „Hjælper det noget, maa jeg spørge. Kan du sige mig eet eneste Tilfælde, hvor det har hjulpet, at du og jeg er til?“ Han skreg det ud. „Hvad?“

Jeg var ved at blive bange for ham. Vi var alene her ude paa Kajen mellem Kulkranerne; der var endnu langt til Skibet, og han var uden Tvivl stærk. Jeg skød Hjertet op i Livet og stolede paa min Koldblodighed; desuden gjorde det mig ondt for ham.

„Jeg kan skaffe dig lidt at spise, naar vi kommer om Bord, og du kan faa en Køje med en Madras i og to Tæpper.“

Han standsede og saa paa mig. Han var langtfra ædru.

„Jamen, hvad er jeg da til?“ sagde han langsomt.

„Du giver mig Lejlighed til at gøre dig en Tjeneste, og det er jeg glad for, for du er vist egentlig en helt flink Fyr, naar du er ædru.“

Han gik smaabandende et lille Stykke; men kort før vi naaede Skibet begyndte han igen.

Og hvad hjælper Sømandshjemmene og al Kaffen? – Hvor mange Prædikener og hvor mange Kaffebønner og Missionsbønner bliver der ikke ofret paa os gennem Aar og Dag, og saa sidder de ni af ti af os alligevel og forbander Missionæren, fordi han er saa længe om det, at vi risikerer, at Beværtningerne lukker, før han slutter, eller at alle de andre Gavtyvestreger, vi skulde have lavet ikke bliver gjort ordentlig.

Og den ene af de ti, der sidder og glor. Hjælper det paa ham? – Til han bliver fem og tyve – tredive, højst fem og tredive Aar. Saa er det hele forbi, og han render sin Vej ligesom alle vi andre. – Nej, der er ingenting, der hjælper. Een slaar sig paa Religion, een paa Spiritus, een paa Tøsepiger, een paa Slagsmaal o. s. v. Alle kaster sig over eet elandet for at faa Luft. – Men kan du sige mig, hvad det hele hjælper?“

Jeg kunde intet sige ham, for jeg forstod ham ikke, forstod ikke, at man behøvede at tænke paa andet end haardt Arbejde, sund Søvn, daarlig Kost, Skyernes og Havets sælsomme Farvetoner, Lykken og Smerten i en Stump af en Melodi og Festen ved en jublende Rumskødssejlads med Skonnertbriggen „Mathilde.“

Ak, Bisse, nu forstaar jeg; men jeg kan intet sige, ikke endnu. Dog maaske. – Skønt nej, nej; det kan jeg muligvis ikke. – Ikke endnu.

„Jeg har nu gjort to Ting til mit Speciale, fortsatte han. „Drik og Slagsmaal. – Een Gang var jeg lige ved at foretrække Religionen og det faste Arbejde. Jeg hørte nemlig en Dame synge paa Sømandshjemmet i Frederikshavn. Det forstaar du heller ikke, Dreng, men jeg siger dig. Jeg har aldrig nogensinde angret mine Synder og troet saa fuldt og fast paa Herren, min Gud, som lige da hun sang det sidste Vers. Jeg laa altsaa paa mine Knæ og tudede, skønt jeg var saa ædru som en Apostel. Saadan en Stemme har du aldrig hørt. En Engel kunde ikke have gjort hende det efter. Jeg gik om Bord den Aften fast besluttet paa at blive et bedre Menneske; men jeg var ogsaa om Bord i et godt Skib; jeg var mæt og pæn i Tøjet og havde en ordentlig Køje at tørne ind i.

Naa, at have det godt er ogsaa galt selvfølgelig, naar alting er galt, for allerede næste Dag syntes jeg, det var for besværligt at omvende sig og besluttede i Stedet for at gifte mig med Damen, saa hun kunde synge for mig, naar Synden fik for stærkt Tag i mig; men saa sejlede vi, og inden Aften havde jeg næsten glemt hende. – Hvad hjalp saa det hele. – Det ved du selvfølgelig heller ikke.“

– – – Det fulgte af sig selv, at Bissen og jeg blev gode Venner. Vi var ægte Sønner af Havet, Bissen og jeg. Engang imellem slog han sig løs og turede i Land et Par Dage i Træk, saa Skipperen maatte true ham med Afmønstring; men han blev taget til Naade igen, for Bissen var en god Matros, naar han var ædru.

Sidst i September laa vi i Sundsvall og lastede høvlede Brædder. Bissen havde holdt sig godt; men den sidste Aften kom han beruset om Bord. Han huggede Kniven i Bordpladen, opførte sig ubehersket og støjende og fortalte om en Pige, han havde truffet. Nu vilde han rømme og slaa alle hendes Fjender ihjel. – Blod skulde der flyde. –

Jeg laa i min Køje, og da jeg hørte, han vilde rømme, gav jeg mig til at græde. Jeg har altid været saadant et Fæ. Jeg trak Tæpperne op over Hovedet, for at han ikke skulde høre min Graad; men han maa have hørt den alligevel, for Tæpperne var saa tynde. Lidt efter kom han og trak dem bort fra mit Ansigt.

„Hvad vræler du for,” spurgte han med en Ed.

Jeg kunde ikke svare.

„Hvad græder du for?” gentog han. Det lød saa mildt som en Velsignelse. „Jeg skal ikke gøre dem Fortræd. Vil du have min Kniv? Værsaagod. Saa skal du ogsaa være en god Dreng, for Pokker. Sikken fin Kniv?” Han lagde Kniven i min Køje; men jeg græd bare.

„Hvorfor vil du rømme?” fik jeg omsider frem.

Da lo han. „Ikke andet. Saa – saa – saa, god Dreng.” Han strøg mig over Haaret, og det blev han ved med længe. Han lugtede af Brændevin; men hans Kærtegn var som min Mors, syntes jeg.

„Saa – saa – saa. Naa, vil du ikke have, at Bissen skal rømme. Ja, saa maa jeg jo blive om Bord, for Pokker. Ja, vist saa. Sov du kun og lad være med at græde.”

Han satte sig paa min Kiste med Ansigtet i Hænderne. Der var næsten stille i Lukafet. Jeg hørte kun hans dybe Aandedrag, Vandets Pludren mod Skibssiden og Sommervindens Sus gennem Rigningen. Mange mærkelige Tanker gik gennem mig. Lidt efter rejste jeg mig, tog Kniven og betragtede den, som jeg gør nu. Det var en pæn Kniv med blankt, brunt Skaft, indlagt hist og her med Metal. Bladet var skarpt og skinnende dengang.