Liz Duffy Adams, Delia Sherman, Barbara Samuel, Mary Robinette Kowal, Madeleine Robins og Sarah Smith

Whitehall: Om hans blindhed 3

På dansk ved Mette Wigh Tvermoes

Lindhardt og Ringhof

Whitehall: Om hans blindhed
er oversat fra engelsk efter

Whitehall: On His Blindness

© Barbara Samuel og Lindhardt og Ringhof Forlag 2017

Omslag: Serialbox

ISBN: 978-87-11-745687

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copydan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

Juni 1662

Katarina og hendes hofdamer havde samlet sig i små grupper rundt om i hendes private stue en smuk torsdag eftermiddag. Nogle pillede guldtråde ud af slidt tøj for at bruge dem i andet håndarbejde, mens andre sad bøjet over en gobelinramme, hvor deres nåle var i færd med at skabe en livlig scene fra en bukkejagt. Smukt og makabert, tænkte Katarina.

Hun foretrak sit eget projekt. Et par dage forinden havde hun været ude i parken sammen med Charles, og hun havde taget sin skitseblok og sine farvekridt med for at tegne de planter og fugle fra skovlandet, der var ukendte for hende. Normalt gik Charles i et meget energisk tempo, men den morgen havde han sat farten ned, så hun kunne få lejlighed til at tegne alt, hvad der fangede hendes blik, og han tog sig venligt tid til at nævne navnet på hver ting og stave ordene på engelsk, som hun så omhyggeligt skrev under sine skitser.

Her til eftermiddag overførte hun sine tegninger til et langt stykke lærred og føjede flere detaljer til grenene og fuglenes vinger. Ved siden af hende fløj lady Suffolks fingre hen over sit broderi, og den hjælpsomme, unge tjenestepige Jenny reparerede kniplingerne på et kjoleærme. Mens Katarina overførte sine tegninger af fuglene til stoffet, bad hun lady Suffolk om at gentage de engelske ord, hun havde skrevet ned.

“Robin,” sagde damen om en tykmavet fugl med en rødlig plet på halsen, og Katarina gentog det.

“Chaffinch, blackcap.”

“Og den her?” sagde Katarina på engelsk, idet hun pegede på en rund lille fugl med blåt hoved og hvide kinder.

“Blue tit,” sagde lady Suffolk. Katarina gentog det og nød navnets sprøde klang.

Lady Suffolk lo, og Katarina rynkede panden. “Jeg sagde forkert?”

“Nej, nej, jeg undskylder så inderligt, Deres Majestæt!” Kvinden vinkede ad Jenny og sagde noget til hende.

“Hun beder mig bare om at advare Dem, Deres Majestæt. Tit er et andet ord for el pecho.” Hun klappede sig på brystet.

“Pænt ord? Eller nej?”

“Nej.”

Katarina lo muntert og forstod nu, hvorfor Charles havde haft fornøjelse af at få hende til at gentage det. Den slyngel!

Lady Suffolk pegede på skitserne. “De tegner godt.”

“Sank you,” sagde Katarina på engelsk. Lady Suffolk smilede til hende.

Den unge page Samuel kom ind og afleverede med et dybt buk et sammenrullet pergament. Katarina lagde sit håndarbejde til side og kastede et blik på det.

“Det er de navne, der foreslås som Deres Majestæts ladies of the bedchamber,” sagde lady Suffolk.

“Aha,” Katarina havde ventet på denne liste, for hun var ivrig efter at få flere engelske damer i sit personlige følge. Hun lod blikket glide ned over den, men de fleste af navnene var ukendte for hende. Bortset fra ét.

Dér, skrevet med en almindelig, tynd skrift, stod Barbara Palmer, lady Castlemaine. Hendes mands elskerinde. Hvis eksistens og tilstedeværelse ved hoffet Katarina strategisk og kategorisk havde nægtet at vedkende sig.

Sorte prikker dukkede op i kanten af hendes synsfelt, og hun tog en dyb indånding for at falde til ro. Hun havde fået ry af at have et roligt temperament, men i virkeligheden led hun ofte af overmåde stærke reaktioner – ædle og mindre ædle, beundringsværdige og mindre beundringsværdige – og i disse situationer havde hun været tilbøjelig til at få besvimelsesanfald. Nonnerne havde lært hende, hvordan hun kunne skjule sine følelser, men hun havde aldrig lært, hvordan hun skulle undgå at føle dem.

Da Katarina stod med listen over de foreslåede ladies of the bedchamber, skælvede hendes fingre. Det rungede for hendes ører, så det overdøvede både lyden af den italienske musikant, der spillede på sin viola da gamba, lady Chesterfields harpe og den småsnakken, der var blandt damerne, som sad bøjet over deres broderi.

Foran hende stod den unge page med sine store, strålende øjne. Igen blev der sort i udkanten af hendes synsfelt, og hun tvang sig selv til at fokusere på det gyldne, sene eftermiddagssolskin, der ramte gulvet i striber. Igen tog hun en dyb indånding. Det truende besvimelsesanfald løsnede sit greb.

Med en skarp, bestemt bevægelse slettede hun det forhadte navn fra listen.

De andre navne på listen flød ud for hendes øjne, og hun smed den fra sig. “Tag den væk,” sagde hun med en stemme, der ikke røbede det mindste om, hvor rasende hun var. “Fortæl min mand, at jeg ikke vil finde mig i at have lady Castlemaine i mit sovegemak.”

“Deres Majestæt, måske ville det være klogt at lytte til kongens forslag,” sagde lady Suffolk og lagde hånden på Katarinas underarm. “Jeg tror, han har sine grunde.”

“Det vil jeg ikke.” Hun gav pagen tegn til at gå, og han hastede væk. Katarina stirrede efter ham uden at se, mens hun forestillede sig Charles ligge sammenkrummet ved siden af sin elskerinde og ømt stryge hendes hår over bag øret, sådan som han havde gjort med hendes eget.

En klog hustru tager sig i agt for elskerinder, havde hendes mor advaret. En dronning græder ikke.

For at skjule sine stærke følelser gik hun rask over til vinduet. Hendes skørter hvirvlede rundt ved hendes arrige skridt. Hendes hæle kom med skarpe kommentarer mod gulvet. Feliciana skyndte sig efter hende med sine slaskende ører og tottede poter.

Hun flettede fingrene stramt sammen foran sit oprørte indre i sin stræben efter en rolig fremtoning og stillede sig i det varme solskin. Det faldt blidt som et kys over hendes hals og skuldre. Nedenfor lå knudehaven, et fredeligt skue, som nu blomstrede med florlette hvide blomster og en kant af engelsk lavendel, en sødlig duftende blomst, som hendes parfumør, Dom Abravanel, havde tilbudt hende så sent som i morges. “En meget dybere duft end middelhavsudgaven,” sagde han. “Den vil give fantastiske topnoter.”

Hun havde stukket lavendelstilken ind i sit kjoleliv og tog den nu frem igen for at klemme rækken af bittesmå blomster mellem fingrene, så de kunne afgive deres beroligende duft.

Hvor hun dog længtes efter sit hjemland! Lissabons stærke farver og dufte, det varme solskin og de kulørte fugle, duften af havet i blæsten! Hun længtes efter sin mor, som ville vide præcis, hvordan man skulle udrede de indviklede tråde i en dronnings liv ved hoffet. Mamãe!

“Deres Majestæt,” sagde lady Suffolk. Jenny stod ved siden af hende og nejede dybt med blikket rettet mod gulvet.

Katarina holdt hovedet højt. Hun var tilbøjelig til at kunne lide lady Suffolk med hendes rolige opførsel og bløde, dybe stemme. Lige nu bød hun Katarina en kop vand, en tavs og kærkomment gestus, der udtrykte forståelse. Katarina tog imod den og drak en stor tår. Det eneste positive ved den kop vand var, at den var kølende. Derudover smagte vandet af havkat og pis, forurenet af alt Londons affald. Hun længtes inderligt efter Lissabons vand, der var friskt og rent. Hun ønskede, desperat og med en pludselig smertelig længsel, at være hjemme. Væk fra disse udfordringer og pinsler.

Men hun var født til dette her. Med en gysen sank hun vandet og gav så koppen til Jenny.

“De må ikke vække Deres mands vrede,” sagde lady Suffolk. “Han holdt af lady Castlemaine, men vi har jo alle set, at han har været Dem hengiven i disse mange uger.”

En brændende fornemmelse sved bagest i Katarinas svælg. Hun sagde: “Hengivenhed ville komme til udtryk på en kønnere måde end denne.”

Lady Suffolk nikkede og pillede ved de granater og perler, der sad på blondekraven rundt om hendes hals. Stille sagde hun: “Han er en mand med et stort begær, madam.” Hendes kinder fyldes af en svag rødme, og hun kunne ikke møde dronningens blik, men fortsatte i en tone, der på én gang var dæmpet og indtrængende. “Lady Castlemaine er for nylig blevet skilt fra sin mand og er afhængig af kongens velvilje. Hun er meget populær ved hoffet. De ville vise Deres overlegenhed ved at tillade ham at vise hende denne ene gunst.”

“Hvis en kvinde ønsker ære, burde hun måske opføre sig ærefuldt,” gav Katarina skarpt igen.

“Hans Majestæt bliver vred.”

Katarina udstødte en irriteret lyd. “Og han er måske ikke bange for at gøre mig vred?”

Lady Suffolk sænkede stemmen. “Hvilken ægtemand frygter nogensinde at gøre sin hustru vred? Jeg siger det med de bedste hensigter, madam. Kongens mor dominerer altid hans opfattelse af kvinder. Hun er galsindet og overdrevent religiøs og –”

“Så er det nok!” Vreden voksede i Katarinas hoved og fyldte det med støjen fra 10.000 gedehamse. De slørede hendes syn og pressede hendes lidende hjerte imod ribbenene.

Alle troede, at hun var lille, dydig og svag som en mus. Overdrevent religiøs, uden tvivl, kedelig i sin fromhed. Hun så hen mod splinten af det Sande Kors, lokken af Skt. Katarinas hår, som lå i hver sit forgyldte skrin – ting, der førhen havde givet hende så stor trøst. Hendes hals snørede sig sammen.

Et portugisisk ordsprog flettede sig ind i hendes tanker: “Elskerinden er dronningen, hustruen er slaven.”

Nej. Hvis det kom dertil, ville hun hellere sejle hjem end finde sig i en sådan ydmygelse.

Hvilken konge ville gide at have en mus til hustru? Hendes egen mor var en stærk kvinde, hvis mand havde elsket og respekteret hende for det. Det var ikke let for Katarina at kræve sin ret, men hvordan kunne hun forvente, at andre skulle respektere hende, hvis hun ikke selv gjorde det?

De havde taget fejl af hende, allesammen. Var hun måske ikke prinsesse af Portugal og datter af en magtfuld dronning?

“Jeg vil ikke have den kvinde til at opvarte mig. Jeg vil ikke engang vedkende mig hendes eksistens.” Hun rettede et knusende blik mod sit følge. Én for én fik hun dem til at slå øjnene ned, hofdamerne og tjenestepigerne, de engelske såvel som de portugisiske.

Grevinden af Buckingham var den sidste, en engelsk skønhed med mørke krøller, som mødte hendes blik uden vaklen – hånligt? – indtil Katarina rettede den fulde intensitet af sit raseri mod hofdamens ansigt. Så rødmede hun og vendte hovedet bort.

Katarina knejsede med nakken. “Jeg vil ikke have hende. Uanset hvad kongen måtte sige.”

Mens hun vendte ryggen til dem og kiggede ud på de folk fra hoffet, der slentrede gennem haverne på denne smukke dag, løsnede hun sine sammenflettede fingre og tog en dyb indånding for at berolige sine følelser. Duften af lavendel fyldte hendes hoved, men den kunne ikke lette følelsen af såret stolthed og frygtelig skuffelse, der gik gennem hende.

“Lad mig være alene,” råbte hun til sine hofdamer og tjenestepiger.

Dona Maria blev tilbage. “Alteza, De må stå fast. Mænd har altid deres måde at gøre tingene på, og vi har vores egen.”

Katarina tænkte på Charles’ ånde på hendes skulder, hans lille, frydefulde latter, når hun kom med dæmpede udbrud under hans kærtegn. Hun havde ikke regnet med at komme til at elske sin mand, men havde budt følelsen velkommen som en velsignelse. Ikke alle dronninger var så heldigt stillet.

Måske var det mere besværligt at elske end ikke at gøre det. Måske fremstod hun allerede som en idiot.

Og dog var hun jo dronningen. Kronen rummede en værdighed i sig selv. Hun måtte bare lære, hvordan man var mere løve end mus.

“Tak, Dona Maria. Og nu vil jeg gerne være alene.”

Da de alle var gået, holdt hun sin hundehvalp tæt ind til sig. Felicianas pels duftede sødt og rent. Hunden slikkede blidt hendes hage som for at berolige hende. Katarina kyssede den til gengæld og ønskede, at hun igen kunne blive den pige, hun havde været før, som var tilfreds med sin bøn, sit broderi, de andre kvinders selskab og klostrets enkle glæder.

Hun trak et lommetørklæde ud af sit ærme og indsnusede duften af lavendel, hendes hjemlands nationalblomst. Hvor hun dog savnede det!

#

Jenny hastede ned ad trappen med et par kjoler, som hun forsigtigt holdt i favnen, som var det børn. Hun havde fundet scenen i dronningens gemakker både spændende og bekymrende, og hun kunne ikke vente med at fortælle historien videre.

I reservegarderoben lagde hun kjolerne på et bredt, rent bord i nærheden af strygejernene. Et aflangt vindue lod et dæmpet solskin komme ind i rummet og gav lys til, at man kunne reparere en iturevet søm eller sy en knap i. Hendes veninde Mavis, en buttet og rødkindet pige, som på egen hånd var kommet dertil fra Cranbooktown for at slippe væk fra en brutal ægtemand, sad ved det bedste lysindfald, og hendes nål lynede hurtigt ind og ud gennem en søm. Da Jenny trådte ind, slog hun en lok hår væk fra øjnene. “Lady Horace rykker en søm i stykker næsten hver dag.”

“Hun er en stærk kvinde,” sagde Jenny, “og ikke særlig yndefuld.”

“Det er rigtigt,” lo Mavis og bevægede hovedet som en hest, der galopperede.

Jenny, der var ved at revne af iver for at fortælle nyheden, gik hen til den åbne dør og kiggede ud for at se, om nogen lyttede. Der var tomt ude på gangen bortset fra en solstribe fuld af støvfnug. Hun skyndte sig tilbage og satte sig tæt ved Mavis.

“Åh, du skulle have set det!” betroede hun hende med dæmpet stemme. “Dronningen nægter at have lady Castlemaine som lady of the bedchamber!”

Mavis spærrede både øjne og mund op. En lok af det mørke hår klæbede fast til hendes fugtige kind. “Det siger du ikke!”

“Jo, jeg sværger.” Jenny lænede sig tættere på. “En page kom med listen, for at dronningen skulle godkende navnene, og hun kastede bare et enkelt blik på den og slettede hendes navn med det samme!”

“Ååååh! Når lady Castlemaine hører det, bliver hun ikke til at styre.”

Jenny nikkede. Hun havde ikke været på Whitehall ret længe, men det tog ikke lang tid at forstå de kræfter, der var i spil her – en konge og hans populære elskerinde og hans mindre populære, udenlandske hustru. Hun glattede en fold i en rosa silkekjole, mens hun tænkte på de åbenhjertige ord, der var blevet udvekslet mellem dronningen og lady Suffolk. Alle kendte til den magt, lady Castlemaine havde over kongen, og sandt at sige fandt Jenny det næsten umuligt ikke at måbe, når Barbara viste sig. Jenny havde set glimt af hende ude på plænen og på sin vej til hoffet, travl og altid omsværmet af supplikanter. Alt ved Barbara strålede, som var det nypudset – hendes hår og hendes silkeglatte hud, hendes enorme, bløde barm, hendes fantastiske øjne, der var som ædelsten, med et blik, der var rettet ud i det fjerne på en måde, så hun kunne forføre bare ved at tage et krus øl i hånden.

Men på den anden side; hvor havde dronningen dog set beslutsom ud. Tjenestefolkene vidste alle sammen, at de fleste af hofdamerne brugte tiden på at bejle til lady Castlemaines gunst, for når alt kom til alt, hvem var det så, kongen lyttede til? Hans nye, lille kone eller den magtfulde, forførende elskerinde, der havde hersket over hoffet i næsten tre år? “Hendes Majestæt var kompromisløs. Som en dronning.”

Mavis bandt en knude på sin tråd og rejste sig. Hun gned sig på lænden, idet hun rettede sig op. “Jeg håber ikke, det kommer til at falde tilbage på hende selv.”

Jenny rystede folderne ud af kjolerne. “Hendes Majestæt er klog.”

“Og det vil en mand hellere have end patter?” Mavis løftede frækt op i sine bryster. “Og du skal ikke så meget som et øjeblik bilde dig ind, at lady Castlemaine er dum.”

“Nej.” Så meget var sandt, det måtte Jenny indrømme. Hendes mave knurrede. “Er der postej til aftensmad?”

“Bygsuppe.”

De sukkede begge trist. “Jeg savner min mors fisketærte,” sagde Mavis. “Altid gylden og lækker.”

Ordene fremkaldte et billede af Jennys bord derhjemme, med olla podrida, en spansk gryderet med stegt svinekød, linser og krydderierne fra hendes mors ungdom. Hendes mave knurrede igen, og hun slog drillende til sin veninde. “Nu snakker vi ikke mere om mad!”

#

Charles sad ved et langt bord sammen med sin bror James og Clarendon med ølkrus og regnskabsbøger imellem dem. I sin rødbrune fløjlsjakke og med de lysebrune krøller ned ad ryggen var James det perfekte modstykke til sin mørke bror i klart blå silke. De to havde tilsammen altid fået stor opmærksomhed fra pigerne. Nu, tænkte han let chokeret, var de begge gifte mænd, der indtog deres pladser som centrale skikkelser i deres land.