Liz Duffy Adams, Delia Sherman, Barbara Samuel, Mary Robinette Kowal, Madeleine Robins, Sarah Smith

Whitehall

Sæson 1, afsnit 4 Vid på alle sprog

På dansk ved Mette Wigh Tvermoes

Lindhardt og Ringhof

Whitehall: Vid på alle sprog
er oversat fra engelsk efter

Whitehall: Wit in All Languages

© Madeleine E. Robins og Lindhardt og Ringhof Forlag 2017

Omslag: Serialbox

ISBN: 978-87-11-74569-4

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copydan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

August 1662

“Det her må være slut. Send dem alle sammen hjem.”

Kongen var vendt sejrende tilbage fra tennisbanen, badet i sved. Hans bomuldsskjorte var gennemsigtig, de klude, han havde gnedet sit ansigt og tørret sit hår med, havde han nu hængt om halsen. Før Charles fik øje på lord Clarendon, havde han set oplivet ud, en mand, der nød at mærke solen i sit ansigt og duften af dug, der smeltede i den tidlige morgenluft.

Men dette primitive, fysiske velbehag forsvandt fuldstændig, da han så sin lordkansler stå og vente på sig.

Clarendon kendte det ansigtsudtryk fra gamle dage, når Charles, mens han endnu kun var prins, havde valgt den forkerte side i en eller anden diskussion eller modsat sig sin fars udtrykkelige ønske. Når han vidste, dybt inde i sit retsindige hjerte, at hans opførsel var skammelig. Inderst inde havde jarlen troet – håbet – at Charles ville indrømme, hvor grusomt det havde været at tage Barbara Castlemaines parti, og at han ville finde en måde at gøre det godt igen over for dronningen. Når han havde fået tid og ro til at tænke over sagen.

Men det lod til, at det var for sent.

“Send dem alle sammen hjem,” sagde kongen igen. Han satte farten op. Charles var et godt stykke højere end Clarendon, som ellers ikke var nogen lille mand. Et øjeblik efter travede jarlen rask afsted for at følge med kongens langbenede gang. Han mærkede det advarende stik af smerte, der varslede om et gigtanfald, men satte ikke farten ned.

“Hvem, sire?”

“Nu skal De ikke være hånlig, lord Clarendon. Den flok sorte krager og snyltegæster, der trænges om dronningen og instruerer hende i denne trods. Præsterne med deres bedemandsansigter. De afholder pigen fra at omgås englændere af deres egne grunde.” Charles standsede op, længe nok til at hundene, der var blevet sluppet løs fra kennelen, hvor de havde ventet, mens han spillede tennis, indhentede dem. Et øjeblik havde han opmærksomheden ved sine spaniels, der omgav ham og krævede kærtegn, krævede at blive hevet i et silkeblødt øre eller blive kløet bag kæben. Endelig rettede han sig op igen. “Måske vil hun opføre sig mere kvindeligt og eftergivende, når der ikke er nogen af dem til at hviske giftige ord i hendes øre. Har hendes hofdamer lært hende trods?”

“Lært hende? Det er der vel ikke behov for? Sire, ville en hvilken som helst hustru i Deres kongerige, der befandt sig i en sådan situation, ikke protestere?”

“Hun er ikke en hvilken som helst hustru – og jo hurtigere hun lærer det, des bedre.”

“Nej, hun er ikke en hvilken som helst hustru, sire, hun er dronningen. Hvordan forventer De, at hun skal betragte min kusine Barbara? Som en ven?”

Selv i sin ophidselse var kongen for hæderlig til at svare ja til det. Alligevel sagde han: “Jeg er ligeglad med, hvordan hun betragter Barbara. Det handler ikke kun om det. Katarina er nødt til at forstå, at mit ord er hendes lov,” sluttede han. “Det må der ikke være nogen tvivl om. Send hendes folk hjem.”

“Har De overvejet, hvordan portugiserne vil opfatte en sådan handling?”

Det skulle Clarendon ikke have sagt, blev han klar over. Kongen blev rød i ansigtet, hans beslutsomhed var blevet til vrede. “Skal kongen af England måske føre politik efter, hvad portugiserne mener? Jeg vil ikke lade mig overtale. Send dem alle sammen væk – lad hende beholde sin skriftefader, ambassadøren og Condessa de Penalva … og måske sine kokke. Men resten af dem, hver eneste en af de sorte krager og snyltegæster, skal tilbage til Portugal. Pigen må lære at være en engelsk dronning. Hun kan begynde i dag.”

Charles stirrede på sin rådgiver med et ansigtsudtryk, der ikke tålte yderligere diskussion, fløjtede efter hundene og forsatte hen over parkens bløde, nyslåede græs i energisk fart, omgivet af ivrige spaniels, og hans følge travede efter.

Lord Clarendon, der var forpustet og havde svedperler på panden, så sig omkring efter en venlig bænk eller bare en lav gren, hvor han kunne sidde og hvile sig, få vejret igen og overveje, om der var nogen som helst måde at løse denne uheldige situation på. Han kunne ikke se nogen. Kongen havde givet sin befaling, om end det var sket i ophidselse. Og det ville ikke blive enden på sagen – hvis Clarendon kendte Barbara Palmer ret, vidste han, at når hun havde fået, hvad hun ville, ville hun finde noget nyt at plage om og surmule over. Og hvor resolut kongen end var på slagmarken, kunne han ikke holde stand mod Barbara.

Og Katarina? Pigen havde været så føjelig, tydeligvis helt forblændet af sin nye ægtemand og parat til at efterkomme alle hans ønsker. Alle hans andre ønsker. “Hvem ville have gættet, at hun havde rygrad?” mumlede han ved sig selv. Og hvor yderst ubelejligt, at den rygrad skulle vise sig netop i dette øjeblik.

#

Selv om solen var brudt frem bag de engelske skyer, varmede haven under dronningens vinduer og sendte duften af jernurt, roser og liljekonvaller opad i en duftende sky, var dronningens humør stadig gråt, og det samme gjaldt det lille hof, der var samlet i hendes gemakker.

Dronningens hofdamer havde delt sig i to lejre. I venstre side af værelset, ved de blyindfattede vinduer, var portugiserne. Alle klædt i dystre farver sad de bøjet over små broderier og lyttede, mens fader Patrick læste op af en prædikensamling på portugisisk. De var et meget fromt skue, tænkte Katarina, men ikke – hun følte en anelse skyld ved tanken – særlig underholdende eller imødekommende. Det forekom hende, at nogle af hendes hoffolk var ivrige efter at vise de udsvævende englændere, hvor gavnligt det var at opføre sig fromt. Ikke bare ved at være tro mod den Sande Kirke, men i alle ting. Katarina mente ikke, at hundrede portugisere kunne påtvinge en hel nation at ændre opførsel, hun var også sikker på, at hendes nye undersåtter ikke ville holde mere af hende, hvis hun forsøgte.

I den anden side af værelset var det, som om de engelske damer strålede i deres kjolers klare farver, når de halvblanke stoffer fangede de gyldne solstråler på en måde, som de portugisiske klæder ikke gjorde. Lady Chesterfield læste, de andre spillede kort – et engelsk tidsfordriv, som dronningen slet ikke forstod – mens de mumlede og lo dæmpet. Det var som en have fuld af farverige, velduftende blomster, som ikke havde andet formål end at se kønne ud.

Katarina sad på afstand af dem alle med sin hund Feliciana skjult under sit ærme, hvor den lå og snorkede let. Hun var i en af sine engelske kjoler, som var lysegrøn og pyntet med et væld af blonder. Gjorde det hende til en farverig, velduftende blomst? Sådan følte hun sig ikke rigtig. I går havde hun sagt til lord Clarendon, at hun ikke kunne give efter. Hun gjorde, som hendes skriftefar og hendes portugisiske hofdamer havde forsikret hende om, hvad der var det rigtige for en dronning at gøre: At fastholde sin beslutning.

Måske følte hun sig urolig, fordi det passede så godt med hendes eget ønske: at skaffe Charles, hoffet og sig selv af med lady Castlemaine. Katarina sukkede.

Condessa de Penalva stod pludselig ved hendes side. “Er De træt, Deres Majestæt? Har De lyst til en kop te?”

Katarina rystede på hovedet og lukkede bogen i sit skød. “Jeg sidder bare og tænker, Dona Maria.”

“Over hvad, Deres Majestæt?” Den ældre kvinde rynkede panden.

Katarina rystede på hovedet. “Ikke noget vigtigt.” Det var vigtigt, men hvem kunne hun fortælle, hvad hun tænkte? Sin skriftefader? En af sine hofdamer? De Mello? Så var det næsten lettere at tale med den pige, de havde hentet dertil fra Portsmouth, Jenny. Måske ville ordene flyde lettere på spansk og over for en, der var så langt væk fra hofpolitikkens magtspil.

“Catarina,” sagde Dona Maria i en syngende tone.

Hun glemmer, at jeg er en voksen kvinde, en gift kvinde, en dronning og ikke et barn, som man kan tale sådan til.

“Dona Maria, hvis Deres dronning siger, at det ikke er vigtigt –”

Forskrækket mumlede den ældre kvinde en undskyldning og gjorde sig usynlig, men straks tog fader Patrick over.

“Deres Majestæt, hvis De har bekymringer –” Præstens udtryk var lige dele omsorgsfuldt og spekulativt. Skriftefaderen stod så tæt på, at Katarina kunne se, han havde haft travlt, da han barberede sig den morgen, for der var et sted på hagen, han ikke havde fået med. Hun rødmede ved tanken. Nu hvor hun var en gift kvinde, var hun blevet opmærksom på den slags ting.

“Alteza?” pressede fader Patrick på. Deres Højhed. Men hun følte sig så lav.

“Tak, fader. Nej.” Det var en løgn, endnu en ubetydelig synd at bekende. Præsten bukkede og fortrak, og Katarina var igen overladt til sine tanker. Hun kunne ikke eller ville ikke betro sig til nogen, for hun gad ikke blive belært om, hvad hendes elskede mor i Portugal ville gøre, eller hvad hendes elskede ægtemand her i England forventede, at hun skulle gøre.

Det var en privat smerte, og hvem kunne hun tale om den med? Ingen, bortset fra Gud. Og Gud ville med sikkerhed forvente af hende, at hun skulle være dronning først og dernæst kvinde.

Der var uro ved døren. Lordkansleren – jarlen af Clarendon – var kommet. Han haltede let og tørrede sig over panden med en klud. Katarina undertrykte sin lyst til at springe på benene og løbe hen for at tage imod ham.

Da han nåede hendes stol, bøjede han sig dybt. Katarina smilede forbeholdent og bøjede hovedet. Hun sagde på latin: “Har De en besked til mig, mylord?”

Clarendon sukkede så tungt, at hans grånende lyse hårspidser bevægede sig foran hans ansigt. “Ja, det har jeg, Deres Majestæt, men jeg er bange for, at De ikke vil bryde Dem om den.”

Katarina lukkede øjnene et øjeblik, mens hun samlede mod. “Befaler kongen, at jeg skal tillade den kvinde at være blandt mine hofdamer?”

Hun syntes, hun kunne spore overraskelse i Clarendons udtryk. “Nej, det gør han bestemt ikke.”

“Hvis det forholder sig sådan, er jeg sikker på, at jeg kan finde mig i ethvert andet krav, Hans Majestæt stiller til mig.”

“Jeg er bange for –” begyndte Clarendon. “Deres Majestæt, kongen har beordret, at Deres følge straks skal vende tilbage til Portugal. Nogle få nærmere bestemte personer kan få lov at blive, men resten har ordre til at sejle med tidevandet. I dag.”

Katarina mærkede en summen i hovedet, den velkendte følelse af en hel bikube, der sværmede inde i hendes kranium. “Hele mit følge? I dag?”

Hendes portugisiske damer havde set op fra deres håndarbejde ved lyden af hendes bedrøvede stemme. De fleste af dem forstod kun kirkelatin, men de få, der kunne mere sprog, var begyndt at hviske til de andre.

“Jeg beklager, madam, men ja. Kongen har befalet det. En eller to skriftefædre må blive og Deres ledende hofdame –” han nikkede mod Dona Maria, som var i færd med at forsøge at berolige damerne i den portugisiske gruppe. “Og kokkene, tror jeg, eftersom De endnu ikke er vant til vores engelske mad. Men resten skal rejse. Et skib er ved at blive gjort klar.”

Den summende lyd i Katarinas hoved blev forværret af larmen fra de portugisiske kvinder, der begyndte at snakke og hyle, og deres engelske kolleger, der også var begyndt at tale indbyrdes. Feliciana, der var blevet vækket af tumulten, sprang ned fra sin frues skød og begyndte at bjæffe. Katarina holdt sig selv oppe med viljestyrke, lukkede øjne og tog den ene hånd mod tindingen og ventede sådan, indtil hun havde samlet sig tilstrækkelig til at kunne tale.

“Hvis Hans Majestæt har befalet det –” Hendes stemme var lige ved at knække over, og hun mærkede tårer fylde sine øjne. Hvordan reagerer en dronning på et sådant slag? Med tårer eller harme? En bølge af vrede fik Katarina til at rette ryggen og hjalp hende til at få stemmen under kontrol. I det mindste skulle ingen se, hvor dybt man havde såret hende. Mamãe havde sagt: En dronning græder ikke.

“Hvis Hans Majestæt har befalet det, så må vi selvfølgelig adlyde.” Hun vendte sig mod Dona Maria. “Madam, vil De hjælpe disse damer med at pakke deres ejendele? Og fader Patrick, vil De tage Dem af mændene?” Hun vendte sig atter mod Clarendon. “Jeg går ud fra, at mine folk vil blive transporteret hen til dette skib?”

Clarendon, hvis ansigt var mere rødt, end det havde været, da han kom ind i værelset, bekræftede, at der ville blive truffet alle de nødvendige forholdsregler for de rejsendes komfort. “Og jeg vil fortælle Hans Majestæt, at De straks var klar til at adlyde hans ønsker, madam.”

“Det ville jeg være meget taknemlig for, mylord.”

Clarendon bukkede. Der var medfølelse i hans øjne, men han kunne naturligvis ikke udtrykke det i ord.

Straks da lordkansleren var gået, strømmede damerne i Katarinas portugisiske følge hen mod hende trods Dona Marias ihærdige forsøg på at forhindre dem i at overvælde deres frue. Ud fra de ord, Katarina kunne tyde gennem den kaotiske støj, var nogle af dem bekymrede for hende og bange for, at dette var det første skridt i et angreb på hendes person. Hvem skulle nu beskytte hende mod de frafaldne englændere? Andre var bekymrede for, at dronning Luisa ville straffe dem, når de kom hjem til Portugal, fordi de i den grad havde svigtet deres opgave. Alle ville have beroligende ord, sukkersøde ord og trøst.

Det var for meget. “Dona Maria,” bønfaldt hun. Den ældre kvinde nikkede og bredte armene ud for at genne de andre kvinder ud af værelset. Som en flok duer, der bliver gennet væk fra en dynge brødkrummer, tænkte Katarina. Værelset blev øjeblikkelig roligere, og den dunkende fornemmelse i hendes hoved aftog. Nogle minutter sad hun bare og stirrede på sine hænder i skødet, mens hun prøvede at lade være med at tænke på, hvad der var sket.

Så opstod der en mumlen i den engelske side af værelset.

Katarina så op og opdagede, at hendes engelske hofdamer holdt øje med hende. Forventede de en eller anden form for gengældelse? Nej – hun blev klar over, at de fleste af dem så lige så forfærdede ud som hun selv.