Catherine Cookson

Gökungen

Saga

Gökungen
är översatt från engelska av Gertrud Hemmel efter
The Girl
© The Catherine Cookson Charitable Trust 1977
Omslagsfoto: Shutterstock
Copyright © 1977, 2018 Catherine Cookson och SAGA Egmont, an imprint of Lindhardt og Ringhof A/S Copenhagen
All rights reserved
ISBN: 9788711749654

1. E-boksutgåva, 2018
Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

I
Flickan 1850

1

Från kullarna i tidig gryning

kom hon, liten, tunn och dimomhöljd

med håret genomvått

och ögon som agater,

med läppar skilda åt

och tungan strävande med ord

som stelnat i en tanke redan.

Och hon sjönk ner invid hans fötter,

grep hans hand och sa:

”Kom, snälla herrn och hjälp mig,

annars dör hon.”

Det hade tagit dem två dagar att tillryggalägga de nästan fyra milen från Newcastle till Hexham. De hade hållit sig till dikeskanterna och fälten längs vägen för att inte bli påkörda av skjutsarna och bryggarkärrorna eller, vilket var det mest troliga, omkullridna av dem som färdades till häst och närmade sig snabbast utan det varnande bullret från någon vagn eller kärra. Hannah kunde visserligen ha kilat undan från vägen med ett rådjurs vighet men inte hennes mor, som redan innan de lämnade Newcastle hade släpat benen efter sig.

På morgonen hade de stigit upp ur den illaluktande halmen i en lada ute på ett fält innan solen hade gått upp, och under den första halvmilen av vandringen hade de darrat av köld. I en stuga hade de tiggt sig till en kanna varmt vatten, i vilket Hannah på sin mors uppmaning hade lagt en handfull havremjöl. Detta hade gett dem lite värme i kroppen. Men nu, framme i Hexham klockan tre på eftermiddagen, var de riktigt varma, svettiga, hungriga och törstiga.

Hannah Boyle var inte ovan vid stora städer. Hon var född i de överbefolkade, bråkiga kvarteren vid flodstranden i Newcastle och när hennes mor hade besök och därför körde ut henne att leka, hade hon ensam gått in till centrum av stan och sett på de stora husen, och somliga av dem var så stora och pampiga att de i hennes fantasi överträffade allt hon hade fått höra hemma hos modern av olika sjömän, som hade sett märkvärdiga platser på andra sidan havet.

Men den här stan var annorlunda. Fastän Hannah var trött, såg hon sig intresserat omkring, eftersom hon tyckte om det hon såg. Marknadsplatsen bedömde hon inom sig som lugn och stilla, butikerna var fina och gatorna rena och snygga.

Men hon avbröts i sitt granskande av att modern talade till henne.

– Ta dom här, sa hon och räckte Hannah två pennyslantar och tillade: Gå… gå bort till bagarn och… och se till att du får så mycket som möjligt.

– Ja, mamma… Klarar du dej så länge?

– Ja, jag klarar mej. Iväg med dej.

När barnet sprang över den öppna platsen lutade sig Nancy Boyle tillbaka mot en vägg intill ett pelarvalv och mumlade för sig själv något som för en utomstående kunde ha låtit som en bön:

– Herregud, sa hon, måtte jag hålla ut ända fram.

När hon plötsligt började hosta drog hon upp en trasa ur fickan och höll den för munnen, spottade sedan, kramade ihop trasan, lade ner den i fickan igen och lutade sig på nytt mot väggen. Hela tiden andades hon mödosamt och flämtande.

När hon såg sin åttaåriga dotter komma kilande tillbaka mellan en gigg, en fin herre till häst och en kärra, höll hon andan, och när flickan kom fram till henne stirrade hon ner på henne ett ögonblick innan hon lyckades säga:

– Jag… jag har god lust att ge dej ordentligt på örona. Vad har jag sagt om att springa mellan vagnar, va?

– Det hände inget, mamma.

– En vacker dag… så kommer det att hända nåt… när du blir skuren mitt av… Vad fick du?

– Jag bad om mögligt bröd och titta… Hannah öppnade påsen. Här är brödkakor, sex stycken eller fler, två med socker på och en stor tekaka. Hon var snäll… Ska vi äta dom här?

– Nej, nej… Jo, ta en då och låt oss sen leta opp en vattenho för hästar nånstans så vi kan dricka.

När de gick från marknadsplatsen frågade Hannah med munnen full av det sista på brödkakan:

– Hur långt är det nu kvar, mamma?

– Några kilometer tror jag, efter vad kvinnan i den där stugan sa.

– Hur många?

– Hur ska jag kunna veta det? Vafan håller du på att fråga så mycket för? Förlåt mej, förlåt.

Kvinnan vars kinder var strimmiga av smuts, vaggade sakta med huvudet och barnet sa hastigt:

– Det gör inget. Det gör inget, mamma. Sedan tillade hon, som om hennes förra fråga inte hade fått modern att brusa upp mot henne: Kommer den där mannen att… Är han snäll, mamma?

– Det är nog bäst att han är det. Orden var knappt hörbara.

Nu gick de längs en gata med fina butiker på var sida, och när de var mittför ett matställe, där två män höll på att lasta ner öltunnor i en källare, stannade kvinnan och frågade den ene:

– Kan ni säja mej hur långt det är till Elmholm härifrån?

Mannen rätade på ryggen, mönstrade henne uppifrån och ner och lät sedan blicken vandra över barnet innan han svarade:

– Elmholm? Det ligger lite bortom Allendale.

– Hur långt är det dit då?

– Så där en och en halv mil, skulle jag tro. Men till Elmholm är det ett par kilometer till. Fast ni kan ta en genväg över kullarna.

– Hur går man då?

– Jo, ta vägen där och fortsätt längs den så där en halv mil tills ni kommer till en liten by vid floden. Följ den längs stranden tills ni ser kullarna. Sen blir det rätt brant en bit, men går ni över kullarna kommer ni fortare till Elmholm än om ni tar vägen över Allendale. Det finns många stigar ni kan gå och när ni väl är oppe ser ni byarna nedanför. Ni kan inte missa Elmholm, det är rätt stort.

– Tack. Hon nickade till mannen och mannen nickade tillbaka. Han såg efter dem när de gick. Både moderns och dotterns kjolar släpade i smutsen på kullerstenarna. Han tog inte blicken från dem förrän de hade kommit till slutet av gatan, och när hans arbetskamrat uppfordrande ropade till honom vände han sig om och sa:

– Hon frågade efter vägen till Elmholm. Jag skulle inte vilja sätta en penny på att hon kommer dit. Neej, det skulle jag inte…

Hur lång tid det tog dem att gå en halvmil och hur länge de sedan gick längs floden hade de ingen aning om, men de vilade återigen när en kreaturshandlare kom förbi dem.

– Elmholm? sa han. Jaa, ni är på rätt väg men nu ska ni nog lämna floden och ge er opp till kullarna. Ta den där fårstigen, sa han och pekade, och börja klättra.

Klockan var nästan fem när de kom upp på krönet av det de hade trott vara den sista kullen, eftersom de hade behövt vila så många gånger. Nu satte de sig ner återigen och flickan pekade ner i dalen:

– Ska jag springa vidare, mamma, och se om det finns ett ställe där vi kan vara, och sen komma tillbaks till dej?

– Sta… stanna kvar här. Jag… jag orkar strax gå vidare. Han sa att det var precis bakom dom här kullarna. Efter den här stora.

– Men du är alldeles slut, mamma.

– Var inte orolig. Kvinnans tonfall var ovanligt milt när hon sträckte ut handen och grep tag i dotterns arm. Jag har varit värre däran än så här och jag har överlevt. Det är bara dom goda som dör unga, säjer folk. Hon gjorde ett försök att le. Så det gäller väl inte mej, kan jag tro.

Hannah log inte tillbaka mot modern och hennes ansikte var allvarligt när hon sträckte ut båda armarna och sa:

– Kom då, mamma, res dej opp och… och håll fast i mej, för dom där kullarna ser branta ut.

Kullarna var branta. Nancy Boyle kravlade på alla fyra upp till krönet av den som återigen verkade vara den sista och sedan låg hon framstupa. Hon gjorde inga försök att ta fram näsduken att hålla för munnen när blodet rann.

Hannah torkade henne i ansiktet med något som såg ut som en trasig underkjol och som hon hade tagit fram ur knytet hon bar på. Sedan sa hon:

– Ligg stilla, mamma, för nu är vi snart framme. Jag kan se hus och det kommer att bli lättare att gå nu… Vad heter mannen, mamma?

Nancy Boyle svarade inte utan släpade sig upp i sittande ställning. Sedan flyttade hon sig mödosamt åt sidan tills hon kunde luta ryggen mot ett stenblock.

– Jag orkar inte mer på ett tag, sa hon. Vi får stanna här tills jag har hämtat andan.

– Ja, mamma. Titta här. Ät den här bullen med socker på. Socker är bra för dej.

Kvinnan tog den erbjudna bullen och bröt en bit av den, stoppade den i munnen och tuggade långsamt på den. Hon åt upp bullen och halva tekakan och Hannah, som hungrigt hade stoppat i sig två brödkakor, sa glatt:

– Nu när du har fått något i dej, mamma, kommer du att känna dej bättre.

De satt så en stund. Men det var en lång stund och hela tiden stirrade Hannah på sin mor. Att hon spottade blod oroade henne inte särskilt – det var som om modern alltid hade gjort det, åtminstone ganska länge, men det som gjorde henne ängslig nu var att modern blev allt blekare och att det såg ut som om ögonen höll på att sjunka in i huvudet på henne.

Hon rös till och såg upp mot himlen. Det började skymma och även om det inte skulle bli mörkt genast, kunde det bara ta en timme eller så innan skymningen var över. De måste gå ner till husen, eftersom hon inte kunde se någon plats i närheten där de kunde söka skydd. Det var rena vildmarken omkring dem, vart hon än såg verkade det ödsligt och vilt. På ett konstigt vis, tänkte hon för sig själv. Himlen var så högt uppe, inte alls som i Newcastle där den fanns strax ovanför hustaken. Och det var alldeles för stor plats, överallt var det stor plats. Hon tyckte inte om det, hon ville ha det trångt omkring sig, vara omsluten av husväggar.

Hon reste sig upp på knä bredvid modern och sa lågt och mjukt:

– Orkar du nu, mamma?

– Va? Det var som om kvinnan drogs upp ur en djup sömn, för hon blinkade, tittade sig omkring och sa sedan:

– Ja, ja.

De hade bara kommit halvvägs nerför den första kullen när de var tvungna att lägga sig på alla fyra och fortsätta krypande som krabbor, och när de kom fram till en sorts avsats som var översållad av stora stenar och helt saknade vegetation, satte sig kvinnan återigen med ryggen mot ett klippblock. Efter ett tag kom orden i korta flämtningar:

– Hur… mycket… längre… tror… du?

Hannah vred huvudet från sida till sida och betraktade omgivningen. Kullar och kullar. Ingenting annat än kullar. De som fanns rakt framför henne böljade ner mot en dal och var grå som skiffer. Andra var svagt gröna. Och de som fanns på var sida om henne bredde ut sig i oӓndlighet tills de slutligen gick ihop med himlen långt borta i fjärran.

Hon fylldes av panik som under en mardröm. Hon kände sig alldeles ensam, och det var som om det inte fanns någon möjlighet att fly någon annanstans. Hon snodde runt och såg på modern. Sedan sjönk hon ner bredvid henne, grep efter hennes hand, höll den hårt, förde den mot bröstet och lät den vara kvar där.

– Vad är det? Vad står på? Nancy Boyle väcktes ur sin dvala. Vad såg du? Vad såg du där nere?

– Ingenting, mamma, ingenting.

– Vad menar du med ingenting?

– Byn måste vara där, jag såg den uppe från toppen, men det är fortfarande en bit kvar.

– Ja… det… blir väl inte kortare väg… om… om vi stannar kvar här. Hjälp mej opp.

Hannah drog upp modern på fötter och återigen tog de sig halkande och snubblande nerför den branta kullen.

Efter något som för dem båda föreföll att vara en evighet kom de äntligen fram till den sista sluttningen. Men den kantades av en skogsdunge och i det skymmande ljuset såg skuggorna därinne kolsvarta ut. Nu var det Hannah som hejdade sig och sa:

– Måste vi gå igenom där, mamma?

– Jaa… antingen det eller gå runt och det kan jag inte förstå hur vi ska kunna, för… för jag är alldeles slut.

Nu var det modern som sträckte ut handen mot barnet med orden:

– Kom nu, den verkade inte så stor däroppifrån, vi kommer snart igenom den.

Men när de väl var inne i skogen utan någon stig att följa, gick kvinnan planlöst före bland träden, vars förvridna grenar fastän de var nakna utestängde den sista glimten av försvinnande dagsljus, och hon märkte inte att hon i stället för att gå tvärs igenom träddungen gick längs den.

– Herregud!

– Vad är det, mamma? Hannah klamrade sig fast vid moderns arm.

– Ingenting. Ingenting.

Nu trevade de sig fram från träd till träd och Hannah viskade:

– Har vi gått vilse, mamma?

När modern inte svarade, rös hon till och tryckte sig tätt intill henne. Sedan kikade hon sig försiktigt omkring och gapade av förvåning innan hon upphetsat ropade:

– Där är ett ställe, mamma, titta!

Hon släppte taget om moderns arm och snubblade fram mot ett grovt tillyxat träskjul med tre väggar. Förmodligen var det uppfört där för att hålla säckar och verktyg något så när torra när det var dåligt väder.

– Mamma, här kan vi stanna tills i morron bitti. Det finns säckar och allting… Och känn, dom är torra.

– Käre Gud! Käre Gud! Nancy Boyle skakade på huvudet medan hon snubblande tog sig in i skjulet och vek sig sedan nästan dubbel när hon drabbades av ett hostanfall.

– Ligg ner, mamma. Jag lägger dom här säckarna ovanpå varann så blir det inte så hårt för dej.

– Nej… det ӓr torrt på marken… lägg dej här bredvid mej så har vi säckarna över oss. Finns det något bröd kvar?

– Ja, två bullar.

– Lika bra att vi äter opp dom då men låt oss bädda ner oss först. Sen… sen äter vi långsamt så det varar lite längre. Det fyller bättre i magen om man äter långsamt.

Tätt tillsammans låg de med säckarna över sig och mumsade långsamt på bullarna, men de hade inte mer än svalt sista tuggan förrän de båda två utmattade föll i sömn.

Det var dimman som väckte henne. Hela skjulet verkade vara fyllt av grått ljus. Flickan satte sig upp och hostade. Var någonstans var hon? Vad hade hänt? Vad var allt det där omkring henne? När hon började hacka tänder och hela kroppen darrade förstod hon att det bara var dimma, precis lik de fuktiga dunsterna som brukade stiga från floden och fylla deras rum. Hon blinkade några gånger. Det började bli ljust, alltså var det dag igen. Nu kunde de stiga upp och fortsätta och kanske hitta en stuga med någon som ville ge dem en kanna varmt vatten. Åh, så törstig hon var. Hon var inte hungrig längre, hon var bara törstig och frusen, väldigt frusen.

Hon vände sig på sidan, ruskade modern och sa:

– Mamma! Mamma! Det är morgon. Tre gånger skakade hon modern innan hennes röst steg till ett högt rop. Hör du mej, mamma? Mamma! Vakna. Vakna!

När modern gav till ett stönande höll Hannah på att ramla tvärs över henne av lättnad och rösten var lägre när hon sa:

– Mamma, det är morgon. Vi kan gå vidare.

– Han… nah!

– Ja, mamma?

– Jag kan inte fortsätta. Gå och… och hämta… nån.

– Men… men var, mamma? Var ska jag hämta dom?

– I… i byn. Gå nu.

När Hannah snubblande kom på fötter var hon så stel i kroppen att hon nästan föll omkull. Hon kunde inte se moderns ansikte i dimman och sa jämrande:

– Men… men jag kan inte se nånting, mamma.

– Gå.

När Hannah kom från skjulet ut i skogen bet hon sig hårt i läppen och stod stilla utan att veta i vilken riktning hon skulle gå. Och så lättade plötsligt dimman framför henne, virvlade bort och där, inte mer än tio meter bort, låg den öppna sluttningen.

Hon lyfte upp kjolen med båda händerna och sprang snubblande mot ljuset, och när hon kom ut ur skogen såg hon genast framför sig ett hus som låg i en brant backe, ett egendomligt hus.

Medan hon började springa mot det försvann det ur sikte för henne i ett nytt, virvlande dimmoln, men nu visste hon var det låg, sprang med långa skutt genom den våta ridån och stannade inte förrän fötterna lämnade gräset och hon kände att hon gick på stenläggning.

Stampet av hästars hovar och en mans röst fick henne att hejda sig men bara för ett ögonblick och sedan fortsatte hon åt det hållet där ljuden hördes.

När hon kom ut ur dimman såg hon längst bort på en långsträckt, stenlagd gårdsplan längs gaveln på det egendomliga huset en ung man. Han stod mitt ibland ett antal hästar och band ihop dem med varandra. Han slutade med sitt arbete och gapade av förvåning när han såg den lilla gestalten närma sig.

Den unge mannen rörde sig inte och sa ingenting förrän den lilla var framme hos honom och lade handen på hans arm. Då drog han ett djupt andetag, fuktade de fylliga läpparna med tungan, blinkade och sa:

– Milda makter, vem är du?

– Jag heter Hannah Boyle. Kom, kom och hjälp mej, annars dör hon… min mamma.

– Din mamma? Han böjde sig ner tills hans ansikte var i jämnhöjd med hennes och sedan frågade han sakta: Var är din mamma?

– I skogen där borta. Hon pekade med tummen över axeln. I ett skjul. Vi gick vilse i går kväll och vi har sovit i skjulet.

– Och hon är dålig?

– Väldigt dålig.

Han rätade på ryggen och gned sig hårt över den orakade hakan. Sedan tog han repet han fortfarande höll i handen, gick mot stenmuren som omgärdade gården och sa medan han trädde in repet genom en ring i muren:

– Vänta nu här allihop. Han vände sig till ponnyn som redan var sadlad och talade till den som om den hade varit en människa: Håll ett öga på dom andra, Raker, och kom ihåg, inga dumheter. Utan att säga någonting mer gick han med långa steg över gårdsplanen medan Hannah småsprang bredvid honom.

– Var kommer ni ifrån?

– Newcastle.

– Newcastle? Det var långt bort. Varför har ni gett er ända hit? Söker ni arbete?

– Nej.

Han sneglade ner på henne.

– Vad är det då frågan om?

– Jag… jag vet inte.

Han stannade till och rynkade pannan när han såg på henne.

– Vet du inte? sa han och rörde på huvudet, först åt ena hållet och sedan åt det andra, som om han ville granska henne ordentligt. Hon såg inte efterbliven ut.

De hade nästan hunnit fram till skogen innan han började tala igen. Och nu frågade han:

– Vad är det för sjukdom din mamma har?

– Lungsot. Hon meddelade detta med samma tonfall som om hon hade sagt ”en lätt förkylning”.

Han tvärstannade. Lungsot. Det smittade. Äsch, han blev aldrig sjuk ändå, så han behövde inte oroa sig. Men vad skulle han ta sig till med henne? Lungsotssjuka dog. Han såg på den lilla flickan och fortsatte i rask takt.

Framme i skjulet lutade han sig över kvinnan som låg under säckarna och samma tanke som förut kom för honom igen. Ja, dom dog. Efter vad han kunde förstå skulle det inte dröja länge innan den här kvinnan strök med.

– Goddag. Han talade högt som till en döv.

– Jag är sjuk.

– Jag ser det. Går det att resa sej?

– Ja… ja… jag… vet inte.

– Vi försöker. Han satte sig på huk och trädde in armen under axlarna på henne samtidigt som han vände huvudet åt sidan. Han var inte vidskeplig av sig och han hade en teori om att om man skulle bli smittad så blev man smittad, men på samma gång var han inte särskilt hågad att ta några risker i onödan, och andedräkten från en lungsjuk var en klar risk.

– Så där ja. Det är bara en liten bit ner till huset. Vart ska ni?

– Till byn Elmholm.

– Jaha. Det är inte långt kvar då… Känner ni någon där?

Han praktiskt taget bar henne och han väntade på svar, men när inget kom stannade han till och sa:

– Jo, jag sa känner ni nån där?

– Ja.

– Själv känner jag alla i byn och i trakten omkring också. Jag kanske skulle kunna hämta hit dom ni ska träffa.

När hon inte svarade den här gången heller, vände han på huvudet och stirrade på henne. Som om hon plötsligt märkte hans kritiska, forskande blick sa hon någonting som fick hans mörka ögonbryn att mötas över den långa näsan.

– Jag vill se deras hus först, sa hon.

– Vad heter dom då?

Det dröjde ett tag innan hon svarade.

– Thornton. Och sedan tillade hon: Tror jag.

Detta kommenterade han inte utan gick snubblande vidare. Thornton, hade hon sagt… Tror jag. Jaså, minsann, vad kunde en sån som hon vilja Matthew Thornton? Alla visste att han var av enkelt ursprung, men inte så enkelt att han kunde ha släktingar som kvinnan han släpade på just nu. Och vad skulle mr Thorntons fina fru säga om att få gäster som dom här båda på halsen? Åh, herre jösses, hon skulle väl dåna på kuppen och aldrig vakna opp mer. Om han bara hade fått vara där och se det. Thornton, hade hon sagt… Tror jag. Underligt vad tidvattnet och dimman kunde skölja opp…

– Såja, lite till bara, vi är nästan framme.

De gick över gårdsplanen nu och han tillade:

– Ni får ligga där nere i halmen, för ni kan aldrig ta er opp för stegen.

Hannah följde efter modern och den unge mannen genom en dubbeldörr in i något som såg ut och luktade som ett stall. Två sidor av det stora rummet upptogs av hästboxar och mot den tredje väggen låg travar av höbalar och fulla säckar. På spikar ovanför hängde en salig blandning av seldon och remtyg. Längst bort i rummet gick en stege nästan lodrätt upp till en taklucka.

Hannah såg mannen lägga ner modern på lite halm på en lång plattform av trä ungefär en halv meter ovanför det ojämna stengolvet. Sedan tog han två bruna filtar som hängde över en avbalkning och lade dem över henne, innan han böjde sig ner och frågade:

– Känns det bättre nu?

När Nancy Boyle rörde en aning på huvudet sa han:

– Jag måste ge mej iväg. Jag ska lämna av några hästar. Han nickade mot henne. Jag säljer hästar, förstår ni, men… men ni kan stanna här tills ni orkar stå på benen igen. Jag ska gå opp dit, fortsatte han med ett kast på huvudet mot stegen, och hämta ner gubben. Det är min farfar. Han kan se till er. Laga lite gröt till er. Han är stendöv men alldeles klar däruppe. Han knackade sig i pannan. Nästan nitti är han. Han nickade igen när han drog sig baklänges från henne mot stegen.

Hannah klättrade upp på plattformen, lade sig på knä bredvid modern och log mot henne medan hon viskade:

– Nu blir du bra igen, mamma. Han är väl snäll och rar? Är… är den andre mannen som han?

– Nej.

– Jaså!

– Vafan nu då? Du skulle ju vart iväg. Vad säjer du? Sjuk? Var?

Hannah såg upp mot de båda männen som kom nerför stegen. Den unge gled från pinne till pinne som om hans fötter var smorda med olja, men den äldre satte fast och beslutsamt ner fötterna på stegpinnarna och höll om stegens sidor medan han långsamt tog sig ner.

Han stod och gapade mot dem och då Hannah stirrade på honom höll hon på att brista i skratt. Han ser ut som en sjöman, tänkte hon, en lustig gammal sjöman.

Gubben var helt flintskallig bortsett från två tottar vitt hår som stack ut bakom öronen på honom, men det han saknade i fråga om hårprakt kompenserades av ansiktet, för det var nästan täckt av tät, vit skäggstubb. Han hade en gång i tiden varit mycket lång, och fastän han var krokryggig nu gav han fortfarande ett resligt intryck.

När han stod vid sidan av plattformen och tittade först på Hannah och sedan på kvinnan, verkade han skräckinjagande och lät så också när han med hög, grötig röst förklarade:

– Det här var ju en jäkla historia! Vad är det för fel på henne där?

Han stirrade på sonsonen som drog honom runt, formade ord som han inte hörde och gestikulerade. Och så sa gubben:

– Lungsot?

Han gjorde ett kast med huvudet och stirrade återigen ner på gestalten i halmen innan han gav ifrån sig en grymtning och med långa kliv gick ut på gården. Men Hannah hörde honom tydligt när han ropade till sonsonen:

– Vad händer om hon stryker med då?

Och svaret kom, inte så högt och tydligt men fullt hörbart:

– Oroa dej inte för det. Du behöver inte begrava henne, hon har släktingar i byn, Thorntons.

– Vad säjer du?

– Thorntons, sa jag.

– Hon! Skulle dom där båda vara släkt till Thorntons! Vilket skämt, va!

– Ja, det trodde jag också. Men det är dit hon ska.

– Thorntons, va! Yttrandet följdes av ett dovt skrockande.

– Nu ger jag mej iväg.

Hannah ryckte till och såg upp på den unge mannen som nu stod bredvid den låga plattformen. Hon hade inte hört honom komma in.

– Jag kommer inte tilbaka förrän sent i eftermiddag. Stanna så länge ni vill. Tills hon kan stå på benen.

– Tack.

– Ät mycket gröt. Gubben gör i ordning den åt er.

– Tack, sa hon igen.

Han såg på henne ett tag, log och vände sig om och gick. Hon såg efter honom tills han försvann genom stalldörren. Då tittade hon på sin mor igen.

Hon var inte grå i ansiktet längre utan blekröd och hon måste känna sig varmare eftersom hon svettades. Hannah önskade att hon hade känt sig varm, hon skakade fortfarande och hon kände sig trött som om hon inte hade sovit på hela natten.

– Här! Se till att ni får det i er.

Hannah spratt upp och blinkade förvånat medan hon sträckte ut händerna mot skålen med rykande gröt. Hon måste ha dåsat till.

– Kan hon äta själv?

– Jag… jag ska hjälpa henne.

– Hon måste sitta opp. Försök få henne att stöda på armbågarna, så ska jag lägga en säck under henne. Gubben gick bort till väggen, tog en säck, drog den bort till plattformen och tippade den över på sidan så att den hamnade precis under den sjuka kvinnans axlar. Sedan vrålade han:

– Dricker du te?

– Ja tack. Hannah nickade och han stirrade på henne ett ögonblick innan han sa:

– Jojomen, du skulle väl vara dum om du rynkade på näsan åt te. Undras om du nånsin har smakat det.

Han gick längst bort i rummet och fortsatte genom en öppning i väggen, men innan han försvann skrek han:

– Kom och hämta det när ni är klara med det där.

I tur och ordning stoppade Hannah grötskeden först i moderns mun och sedan i sin egen – gubben hade bara stuckit en sked i skålen – men innan skålen var tömd till hälften, sköt Nancy undan den och sa:

– Ät du det som finns kvar.

– Känner du dej bättre, mamma?

– Ja. Ja.

– Vill du ha lite te? Den gamle mannen sa att vi kunde få det.

Nancy såg ut att tänka efter och sedan skakade hon långsamt på huvudet.

– Jag tänker sova. Jag kommer att känna mej bättre när jag har fått sova.

– Ja, mamma.

Hannah nästan stjälpte i sig resten av gröten. Sedan reste hon sig ur halmen, gick genom stallet och fortsatte ut genom öppningen längst bort. Hon såg gubben sitta vid en öppen köksspis, som påminde henne om den som fanns i det kommunala bageriet i Newcastle, förutom att den här inte var lika stor. En stark hetta strömmade ut från spisen men gubben satt ändå alldeles intill den. Han tuggade på en tjock skiva med flott på, och när han öppnade munnen såg hon att han hade tre tänder i underkäken och en däruppe.

– Vill du ha lite te?

– Ja tack.

– Hur är det med henne?

– Hon sover.

Han hade vänt sig bort från henne medan han talade men nu vände han sig mot henne igen och skrek:

– Hur är det med henne, sa jag?

– Hon sover. Hon formade orden tydligt med munnen, men nӓr hon kom ihåg hur den unge mannen hade gjort, lutade hon huvudet mot handen och slöt ögonen. Då sa gubben med låg röst:

– Det allra bästa. Det bästa som finns att sova. Hur gammal är du?

– Åtta.

– Va?

Hon kunde räkna till tio på fingrarna och därför visade hon honom på det sättet och han upprepade “Åtta” och log mot henne. Hon log tillbaka, och medan hon drack teet han hade hällt upp åt henne, fortsatte han att mumsa på sin flottsmörgås.

En gång när han vände sig om och tittade på henne satt hon och såg sig omkring i rummet. Det var som ett kök, tänkte hon, på så sätt att det fanns en skamfilad fajanshylla på väggen med en massa udda porslinsföremål på, och i ett hörn på golvet stod det en stekpanna och två kastruller. Längs andra väggen fanns det en gammal högryggad bänk med en tageldyna på. Hon kunde se hur taglet stack fram på flera ställen. Och där var ett köksbord av trä och tre högryggade stolar. Hästskorna hängde på spikar som bultats in mellan de stora stenarna som väggarna var gjorda av. Hon hade aldrig förr sett så stora stenar. Husen i Newcastle var byggda av tegel, men här hade hon hela vägen sett hus gjorda av sten, men aldrig så stora stenar som i det här.

Nu skrämde han henne genom att ropa:

– Tycker du om det, mitt hus, min borg?

Hon nickade.

– Det är ett fint hus, sa han. Hon nickade igen.

– Har stått emot väder och vind, kvinnor och krig. Han kastade huvudet tillbaka och skrattade. När han såg på henne igen log hon mot honom, och i nästa ögonblick blev han allvarlig, lutade sig fram mot henne, och sa med lite lägre röst: Jag föddes hӓr, vӓxte opp här, hade tre fruar här, fostrade två söner men dom är borta nu, döda, det var den förbannade gruvan. Och vad har jag kvar? Ned, bara Ned. Det är en bra pojke, Ned. Han lutade sig ännu längre fram. Han är som jag, av den gamla stammen, går sina egna vägar, har ingen över sej, ingen kan binda honom, nej, min själ! Jag var precis likadan. Men mina pojkar, dom var konstiga, bråddes väl på sin mor, det var inget krut i dom. Och gruvan tog dom. Jag sa till dom att det skulle gå så, men dom ville tjäna pengar, snabba pengar. Och vem tjänade dom pengar åt? Den där jävla gamle Beaumont. Håll er till hästar, sälj hästar, sa jag. Så länge det finns gruvor behövs det dragdjur och ponnyer, men nädå, dom skulle smälta. Bly, det är rena giftet, det. Vet du det? Rena giftet.

Han lutade sig tillbaka i stolen, sträckte sig efter den stora, bruna tekannan ovanpå spisen, hällde upp en mugg rykande, svart te åt sig, tog en stor klunk av den brännheta drycken, smackade med läpparna och böjde sig återigen fram emot henne, där hon storögd satt och stirrade på honom.

– Min far var den störste hästhandlaren i landet, han sålde massor av ponnyer till gruvorna. Dom brukade forsla bort all malmen på hästar en gång i tiden. Och vad gjorde dom sen? Byggde nån sorts jävla vägar därinne och använde kärror. Då behövdes det inte så många ponnyer men ändå så det räckte. Han sträckte ut en smutsig näve och klappade henne på knät. Med ett brett flin sa han: Kärror är inget vidare utan en häst som drar, va?

Hon skakade på huvudet och sa ”nej, nej”, och skulle just bidra till konversationen genom att säga ”Hästarna i Newcastle är tre gånger så stora som era, med stora, yviga fötter, i synnerhet dom som drar bryggarkärrorna”, men hon beslöt hastigt inom sig att hon inte skulle kunna visa vad hon menade med yviga fötter. Därför fortsatte hon att le och stirra på honom medan han fortsatte prata.

– Vet du, jag kunde omsätta mer pengar på en dag när jag var ung än båda mina pojkar fick ihop på en månad i gruvan. Ett pund i månaden fick dom kontant och resten hölls inne. Tror du mej inte? Det är så sant som jag sitter här. Förskott kallades det och herregud vad svårt dom hade att klara sej på det. Alla som börjar vid en blygruva är riktiga idioter, dom äger inte sina egna själar. Se bara vad som hände i fjol när dom gick i strejk. Arton veckor höll dom på och vad hände sen? Dom fick gå, över hundra fick gå och mer än hälften av dom miste sina hem, hade inte tak över huvet längre. Och vad ska dom göra nu? Dom seglar iväg till Amerika i nӓsta månad. Där ser du hur det är i gruvorna. Dom enda som får ut nåt av gruvor är ägarna och deras representanter. Thornton är eri av dom… Varför ska ni ner till Thorntons? Den sista frågan framfördes i sänkt, nästan normal samtalston.

– Vet inte.

När hon ruskade på huvudet samtidigt som hon svarade förstod han vad hon sa och upprepade:

– Vet du inte?

– Nej.

– Ha! Ha! Han skrattade till två gånger. Lilla vän, Ned sa att du har gått hela vägen från Newcastle och hit med din mamma, och så säjer du att du inte vet varför du har gjort det. Det enda jag kan säja är att du antingen är en dumbom eller en listig liten rackare och du ser inte dum ut, så… Han nickade åt henne och fortsatte: Så gör som du vill, jag klandrar dej inte, gör som du vill. Men om du ska dit ner, sa han och pekade med tummen mot öppningen, och söka opp Thorntons, ja, då dröjer det inte länge förrän du vet vad det är frågan om och hela byn också.

2

Byn Elmholm låg ungefär fyra kilometer söder om Allendale. bestod av fyrtiofem hus, inklusive de två korta raderna med gruvarbetarnas stugor, belägna bakom husen på höger hand om allmänningen, om man var på väg från Allendale till Sinderhope. De hade byggts omkring femtio år tidigare för att hysa de många arbetare som då var anställda vid blygruvorna eller smältverken. Det var låga tvårumsstugor av sten med jordgolv, utom där man hade lagt stenhällar. I början hade de som bodde där haft samma sanitära vanor som invånarna i staden Allendale. De hade haft avskrädeshögen mitt framför dörren till bybornas stora förakt, eftersom de själva hade sophögen bakom husen eller ännu bättre längst ner i trädgårdarna. Med tiden hade det blivit en förändring, inte bara så att alla avskrädeshögar fanns bakom stugorna utan också att byborna under större delen av året alla levde i sämja tillsammans, utom under marknadsdagarna eller fredagen efter avlöningen. Det var den dagen då gruvarbetarna fick ut sin samlade lön. Då slogs de våldsammaste bland dem, spräckte skallarna på varandra och misshandlade sina kvinnor. Det blev inte någon återgång till det normala förrän arbetet började igen.

Den egentliga byn var formad som ett päron. Vägen från Allendale gick in i den mellan Ralph Buckmans smedja och Will Ricksons hus och verkstad, innan den delade sig för att gå på båda sidor runt allmänningen för att sedan bli en väg igen ut ur byn. Mellan kyrkogårdsmuren och Elmholm House smalnade den av, precis som stjälken på ett päron.

Stugorna och husen som bildade själva byn hade olika storlek och utseende. Ted Loam bodde i ett tvåvåningshus med sin slakteributik på första våningen.

Två andra hus som skilde sig från de övriga tillhörde Walter Bynge, I stenhuggaren, och Thomas Wheatley, spannmålshandlaren, som fastän han hade sin huvudsakliga affärsverksamhet förlagd till Allendale, också använde bottenvåningen i sitt hus till försäljning av mjöl och baljfrukter när det behövdes.

Men de flesta invånarna var antingen lantarbetare eller kreatursfösare, och hur respektabla de än var under veckan brukade de alltid precis som gruvarbetarna bli våldsamma på marknadsdagar och bröllop, vid dop och begravningar och då och då en vanlig lördagskväll.

Så fanns det naturligtvis Metodistkapellet och vӓrdshuset, båda lika lockande för byborna att döma av det antal som styrde stegen antingen till det ena stället eller det andra.

Men på andra sidan vägen från kyrkogårdsmuren räknat fanns de låga järngrindar som ledde till den korta uppfarten till Elmholm House, vilket var Matthew Thorntons hem.

Man kunde nog säga att alla i byn tyckte om Matthew Thornton, låt vara mer eller mindre, men det fanns ingen som tyckte om hans hustru det allra minsta. Alla visste att Matthew Thornton hade kommit sig upp här i världen, något som han aldrig själv förnekade. Inte heller förnekade han att hans föräldrar hade haft ett litet hökeri i Haydon Bridge och att han hade fått en viss utbildning tack vare en pensionerad skollärare, som slog sig ner i närheten av hans hem och tog honom under sina vingars skugga. Skolläraren hade inte bara lärt honom att läsa, skriva och räkna utan också bibringat honom någon kunskap om latinska språket. Det var det senare som i viss mån fick honom att känna sig annorlunda än de andra, men som han från början hade intalat sig, var det inte till någon nytta för en man som gick in för ingenjörsarbete. Hur som helst brukade de gamla byborna alltid säga när familjen diskuterades på värdshuset om kvällarna, att hon, frun, måste ha fastnat för honom på grund av hans utbildning, vilken inte bara hade gjort att han talade vackert utan också sjöng bra, för, som de sa, man måste vara rättvis, hon hade ett helt annat ursprung, dotter till en advokat i Newcastle. Och dessutom, det visste varenda en, från papegojan på värdshuset till Frank Pearsons gris, var det ju så att hon var släkt med Beaumonts genom sin kusin Marion, och hennes kusins man var minsann nästkusin med gamle Beaumont själv. Om man gräver tillräckligt djupt, så kommer man ner till Adam och Eva, sa folk.

De manliga stamkunderna på värdshuset skrattade gott åt mrs Thorntons överklasspretentioner och det gjorde också byris flitiga besökare i kyrka och kapell. Men det gjorde inte deras hustrur som utan undantag tyckte att mrs Thorntons outtalade krav på att räknas som församlingens första dam, var minst sagt irriterande.

Anne Thornton var en lång kvinna, vars blonda hår och bleka hy framhävde de runda ögonens klarblå färg. Hennes näsa var liten och läpparna fylliga, nästan en aning för fylliga men välformade. Hon hade varken byst eller höfter att tala om, men det hon saknade beträffande dessa anatomiska detaljer ersatte hon genom att stoppa upp sig. Vidare var hon en god husmor och en god mor för sina fyra barn. Om hon var en god hustru kunde bara Matthew Thornton svara på.

Om hennes båda hjӓlpredor, Bella Monkton som fungerade som kokerska och Tessie Skipton, som var husjungfru, kammarjungfru och barnjungfru, hade blivit ombedda att säga sin åsikt om henne, skulle de ha tittat på varandra, pressat ihop läpparna men inte gett något svar. Bella Monkton visste att hon nu vid fyrtio års ålder kunde ge upp allt hopp vad gällde giftermål, och eftersom det var svårt att få arbete såvida man inte ville binda sig som en slav, skulle hon ha tyckt att det var bäst att behålla för sig själv vad hon tyckte om frun.

Vad Tessie Skipton beträffar visste hon av erfarenhet sedan elvaårsåldern, att vilken plats som helst var att föredra framför fattighuset, varifrån hon hade utlämnats till mr Thornton för fyra år sedan. För honom skulle hon enligt vad hon varje dag förklarade kunna arbeta tills fingrarna slets upp ända in till benet. Men det var inte för honom hon skulle arbeta tills fingrarna slets upp ända in till benet, det var för frun. Och vad tyckte Tessie om henne? Det sa hon inte. Bara för Bella kunde hon uttrycka sin åsikt och då viskades den fram i vindskupans avskildhet, ett rum som de delade med var sin halmmadrass på golvet.

De kom bra överens, Bella Monkton och Tessie Skipton. Var och en fann i den andra en sorts substitut, den ena en dotter, den andra en mor, och gemensamt fick de hushållet att fungera smidigt, eftersom de utförde fyra personers arbete.

Ytterligare en tjänare fanns det, Dandy Smollett, som också hade kommit från fattighuset. Han var fjorton år gammal och hans plikter var att se till trädgården och hästen. Han sov i stallet.

John Thornton, äldste sonen, var tolv år. Han var redan lång, men fastän han liknade sin mor till utseendet, verkade det åtminstone inte ännu som om han hade ärvt hennes karaktär.

Den äldsta flickan Margaret var avgjort lik sin far till utseendet. Hon hade fyrkantigt ansikte, ljusbrunt hår, grå ögon och bred mun. Men hon var ett mycket känsligt barn och hade lätt att gråta över djur av alla slag.

Robert, tio år, var också lik sin far till utseendet och var redan mycket längre än Margaret. Han hade en äventyrlig läggning och var oerhört envis, egenskaper som han hade fått höra att han ärvt av farfar Thornton.

Beatrice, yngsta barnet och vanligtvis kallad Betsy, var en exakt kopia av sin mor, både vad beträffar ansikte, figur och karaktär, och eftersom hon bara var nio år gammal, skylldes hennes surmulna småsinthet på att hon var minst i familjen och därför hade blivit bortskämd.

För tillfället var alla barnen hemma, John på ferier från internatskolan i Hexham och Margaret från den vanliga skolan i Allendale. Betsy gick ännu inte i skolan, eftersom hon ansågs för klen, men det betydde inte att hon slapp från lektioner. Varje dag, en timme på förmiddagen och en och en halv timme på eftermiddagen, läste hennes mor högt för henne ur bibeln, lärde henne tala korrekt, lärde henne brodera och spela spinett.

Och det var vid spinetten Anne Thornton satt nu, omgiven av John, Margaret och Betsy. Händerna vilade mot tangenterna, blicken var riktad mot nothäftet, men hon satt alldeles stilla. Hon blinkade inte och inte heller rörde hon fingrarna när hon med skarp röst ropade:

– Robert!

Barnen bredvid henne kivades. Margaret nöp John, som flinade tillbaks, medan Betsy reste sig på tå i sina mjuka inneskor, sträckte på halsen så mycket hon kunde och sneglade bort mot vardagsrumsfönstret. Sedan skrek hon gällt:

– Han har gått ut, mamma! Han är på väg nerför gången.

Anne Thornton reste sig från den runda, svängbara pianostolen så hastigt att hon med kjolen snärtade till sin yngre dotter, så att hon var nära att falla omkull. I nästa ögonblick hade hon öppnat fönstret och ropade på nytt ”Robert!” med ett myndigt tonfall.

Pojken vände sig om och stirrade på modern ett ögonblick. Sedan gjorde han ett kast med huvudet och svängde med axlarna, innan han motvilligt gick tillbaka uppför trädgårdsgången och fortsatte in i huset.

När han gick genom den långa, smala hallen mot dörren in till vardagsrummet, stod modern och väntade på honom, men innan hon hann börja banna honom sa han:

– Vi har ferier, mamma. Det är underbart väder. Jag vill gå upp på kullarna.

– Det ena du vill och det andra du ska, Robert! Det är två helt olika saker! Jag har sagt till dig förut, och om du är olydig en gång till, måste jag tala med din far om dig.

Detta hot verkade inte göra något starkt intryck på pojken, som med händerna djupt nerkörda i byxfickorna och huvudet framskjutet långsamt och motvilligt gick bort till sina syskon. De sneglade förstulet på honom.

Anne Thornton hade just satt sig på pianostolen igen, arrangerad kjolarna och lyft händerna mot tangenterna, när hon återigen tvingades att sitta stilla, därför att hennes besvärlige son utropade:

– Åh, inte den! Inte ”Ack, hur ofta dödens maning”. Det står att det är en sorgesång och den är verkligen trist och sorglig.

Moderns röst bar tydligt vittnesbörd om hur hon kämpade för att behålla tålamodet när hon utan att röra vare sig händer eller huvud svarade:

– Det är en av Thomas Moores finaste sånger. Vidare är det den enda i den här boken som är arrangerad för fyra röster och jag vill att ni ska kunna den perfekt som en överraskning åt er far.

– Jo, det vill jag lova att det blir!

Det hördes ett frustande från John, och Margaret fnittrade. Sedan dog ljuden bort och barnen såg förbi modern, där hon satt blickstilla, rak och tyst med blicken mot noterna.

Det blev en lång paus innan Anne Thornton sa:

– Jag sjunger versen och ni vet allihop var ni ska komma in sedan. Du först, Margaret, sedan du, Robert, och så du, John. Hon vände sig om och såg på Robert när hon sa: Och kom ihåg allihop att den här sången ska sjungas som det står här. Hon pekade. Sakta och högtidligt.

Hon vände sig mot pianot och med svag men behaglig sopran började hon sjunga:

Ack, hur ofta dödens maning

når oss alla som en aning

löser band vi sammantvinna,

det må människan besinna!

Här lyfte hon upp handen och gjorde ett tecken i luften. Margaret föll in med sin röst och började sjunga:

Frid åt var tapper själ som stridit

Ro åt vart hjärta giv som lidit;

Gråten stundens lindring skänker

när du mist en älskad vän,

sorgen flyr om du betänker

hjältens minne varar än.

Här gjorde modern återigen tecken i luften, den här gången åt John och Robert som skulle komma in.

Rösterna steg och sjönk i sorgesången ända till slutorden som skulle sjungas unisont: ”Hjältens minne varar än.”

Margaret pep fram sina. John sjöng med full styrka. Till och med Betsy gnällde: ”Varar än”. Men Robert som bestämt sig för att göra hjältens grav extra djup sjöng dovt: ”Varar ä–ä–ä–ä–n.”

Det blev för mycket för barnen. Det blev för mycket för deras mor också. Medan John, Margaret och Betsy försökte hålla sig för skratt, lät modern händerna falla ner på tangenterna så hårt att det fick ljudet att upphöra lika plötsligt som om någon hade kvävt det. Hon snodde runt på stolen, tog sin besvärlige son i örat, ledde honom ut ur vardagsrummet, genom hallen bort till foten av trappan. Där skakade hon honom i örat tills han sökte skydd genom att trycka den sidan av huvudet mot axeln, och sedan skrek hon till honom:

– Gå upp på ditt rum. Jag ska be din far ta itu med dig när han kommer hem.

När hon knuffade honom framåt snubblade han på det första trappsteget. Med händerna mot det hettande örat gick han långsamt upp men stannade strax före avsatsen och vände sig om när modern skrek åt honom:

– Jag ska nog se till att han förbjuder dig att gå på mr Beaumonts festligheter!

Pojkens läppar darrade och ett ögonblick såg det ut som om han skulle börja gråta. Men så körde han hakan i vädret, vände ryggen åt sin mor och sprang över trappavsatsen mot sitt rum.

Mrs Thornton vände sig om och såg mot dörren till vardagsrummet där de tre andra barnen stod. Hon gick fram till dem och riktade sig till Margaret när hon med ett behärskat tonfall sa:

– Hämta Handbok för Unga Kvinnor, Margaret.

Sedan såg hon på sin son och frågade:

– Vad har du tänkt göra, John?

– Ingenting, mamma. Han kunde inte säga att han hade tänkt ta en promenad över kullarna, men det var vad han hade velat säga.

– Kom då med oss in i blomsterrummet. Margaret har läst om metaller ur Handbok för Unga Kvinnor. Det kommer att glädja hennes far när han får veta att hon intresserar sig för malmer och sådant. Hon vände sig om. Jaså, där är du, lilla vän. Hon sträckte ut handen och tog boken från dottern.

När de gick genom hallen i riktning mot blomsterrummet öppnade hon den kärleksfullt och läste högt: Handbok för Unga Kvinnor. Om Lämpliga Nöjen,Kroppsövningar och Andra Sysselsättningar.

Leende lät hon blicken vandra mellan barnen med orden: Varje gång jag läser det dar minns jag hur glad jag blev när min kära mamma gav mig den boken då jag fyllde fjorton år.

De båda flickorna som gick på var sida om hennes frasande kjolar tittade upp på henne men sa ingenting. Betsy sa inte ”Berätta om festen du hade då du fyllde fjorton år, mamma”, eftersom hon hade hört det berättas så många gånger att det inte var spännande längre. Margaret undrade varför sagor aldrig var tråkiga på samma sätt som historier om vuxna.

När de allihop satt bland krukorna med ormbunkar i blomsterrummet, började Margaret stammande ta sig igenom stycket om metaller. Långsamt och entonigt läste hon ord som saknade all mening för henne:

”Är det inte egendomligt, att malmerna stundom är så helt olika metallerna? Många mineraler i jorden se vi ofta nästan i dess naturliga skepnad. Men få människor känner till ur vilka malmer de metaller utvinnas, som är mest i bruk, eller reflektera över de många processer som äro nödvändiga för att få fram sådana ting, som vi av vana kalla de enklaste bekväm… bekvämlighetsartiklar. Vad kan vara mindre likt koppar än dessa vackra, gröna prov, som uppvisa kon… koncentriska skal av utsökt, strålformig struktur? Eller låt oss betrakta det svagt ljusblå, som med sin silkeslena, mjuka yta överträffar den finaste sammet. Det senare är kopparhy… hydrat, det vill säga en förening av koppar och vatten. De gröna…”

Här avbröts lyckligtvis den mödosamma monologen av att dörren till blomsterrummet öppnades utan någon föregående knackning eller ens ett försiktigt rasslande med dörrvredet. Tessie kom inrusande på ett olämpligt sätt och utbrast i en respektfylld viskning:

– Frun! Ned Ridley står utanför stora dörrn med två människor.

– Ned Ridley utanför stora ingången?

– Ja, frun. Med två människor.

Anne Thornton hade rest sig upp och nu gick hon långsamt fram till Tessie, lutade sig fram över henne och frågade:

– Vad menar du med två människor? Förklara dig ordentligt, flicka.

– Jo, frun… dom ser ut som riktiga landstrykare… värre, smutsiga är dom, en kvinna och ett barn.

Anne Thornton rätade på sig, knäppte händerna över midjan och sa:

– Säg till dem alla tre att gå till köksingången och be sedan kokerskan fråga dem vad de vill.

– Jaha, frun.

– John, sätt dig ner.

Pojken hade gått längst bort i blomsterrummet, där han om han sträckte tillräckligt mycket på nacken kunde se en skymt av trappan utanför stora ingången.

När pojken hade gått och satt sig igen, återvände modern till sin plats, men hon sa inte till dottern att fortsätta läsa. I stället satt hon och alla de andra också och väntade på att Tessie skulle komma tillbaka. Och Tessie återvände så snabbt att ingen av dem kunde föreställa sig att hon hade hunnit så långt som till stora ingången, men hon bevisade att så var fallet genom att ögonblickligen med ett nästan vördnadsfullt tonfall säga:

– Han vill inte röra sej ur fläcken, Ned… Ned Ridley. Han säger att dom där två har kommit för att träffa herrn.

Anne Thornton reste sig sakta och på ett för henne karakteristiskt sätt satte hon fingertopparna först under det ena, uppstoppade bröstet och sedan under det andra, rättade till spännet på klänningsskärpet och fingrade på den vita spetskragen. Efter att till slut ha rättat till den stärkta, veckade linnemössan marscherade hon ut ur blomsterrummet och fortsatte ut genom hallen bort till ytterdörren.

Tessie som hade stängt dörren mitt för näsan på besökarna, öppnade den igen och såg utan att släppa taget om dörrvredet upp på mrs Thornton.

Nӓr Anne Thornton mönstrade de tre som stod utanför på trappan hade hon sitt mest högdragna uttryck. Hon kunde inte begripa vad de båda smutsiga varelserna ville, men att Ned Ridley understod sig att komma till stora ingången på hennes hus retade henne. Att han överhuvudtaget understod sig att komma till Elmholm House var något alldeles oerhört. Hennes misslyckade försök i det förflutna att få pli på den vilde Ned som ung pojke hade varit förödmjukande, men ingenting jämfört med det hån hon hade blivit utsatt för när hon på ett bedrövligt sätt misslyckades med Ned som ung man också. Minnet av deras sista möte molade och värkte djupt inom henne. Hon hade gått över kullarna förra julen med John och Robert för att ge en gåva till Ned och hans ökände gamle farfar, och båda två hade skrattat åt henne.

– Vad vill frun ha i stället för det här? hade gubben sagt när han tog papperet av ett stycke fläsk. Det här är bara ett sätt att försöka få oss på knä. Metodistpastorns fru kom med en paj som vanligt och inte ens det kunde få oss in genom kapelldörren.

Men den sista förolämpningen hade pojken stått för. När han med låtsad artighet följde dem till hålet i muren som fungerade som grind, hade han lutat sig fram mot henne med ett elakt flin och viskat:

– Om frun hade haft med sej en flaska starkt åt honom, så hade hon fått honom att komma ner och sjunga på trappan. Även om det inte hade varit psalmer precis…

Åh, dessa Ridleys!

– Vad vill ni?

– Goddag. Den unge mannen strök av sig mössan med en svepande gest och höll den med båda händerna mot jackan medan han sa:

– Jag har bara visat vägen åt dom här människorna som dök upp ur dimman i morse. Dom har sovit i det fria hela natten, på väg hit för att träffa er.

Det fanns ett häpet uttryck i Anne Thorntons ansikte när hon såg från kvinnan till flickan och sedan på kvinnan igen.

– Varför vill ni träffa mig? frågade hon.

Kvinnan hostade till två gånger, kort och skrälligt, svalde och svarade:

– Det är inte er utan eran man jag vill träffa.

– Min… min make är inte hemma. Vill ni vara snäll och tala om vad ni anser att ni har med honom att göra?

Återigen hostade kvinnan, längre den här gången. När hon till sist lyfte på huvudet såg hon rätt in i de genomträngande, klara blå ögonen och svarade.

– Det angår bara honom och mej.

Ett ögonblick verkade Anne Thornton alldeles förstummad, tills hon råkade se på Ned Ridley, vars öppna ansikte präglades av ett skenbart allvar, som motsades av skrattet i hans ögon, och till honom sa hon:

– Vad de här människorna än har för ärende till min man, så är jag säker på att de kan klara det utan din hjälp. Var snäll och gå. Och… och kom ihåg i framtiden att det finns en köksingång.

– Javisst, frun, jodå, det ska jag tänka på i framtiden. Ned satte på sig mössan, tog två steg tillbaka, såg på kvinnan och barnet och sa: Lycka till. Lycka till, vad saken än gäller.

Anne Thornton såg honom gå nerför trädgårdsgången, öppna järngrinden, vända sig hastigt om och stänga den och sedan med en hånfull gest ge henne en hälsning genom att röra vid mösskärmen.

Åh, den lymmeln? Om någon i världen kunde göra henne upprörd så var det han. Ända sedan hon gjort hans bekantskap då hon såg honom som liten pojke med stjärten bar i de trasiga knäbyxorna, hade han gjort henne uppretad och irriterad. I fortsättningen hade alla sammanträffanden resulterat i att vrede och avsmak blandades med hennes tidigare känslor beträffande honom.

– Jag vill träffa eran man.

Det verkade som om ögonen skulle hoppa ut ur sina hålor när hon tog blicken från den försvinnande Ned och såg ner på kvinnan framför sig. Omigen frågade hon:

– Vad har ni med min make att göra?

– Det är min sak.

– Vem är ni?

– Jag heter Nancy Boyle och det här är min dotter Hannah. Kvinnan lade fingertopparna på barnets axlar.

Anne Thornton stirrade på flickan innan hon sa:

– Om ni är ute och tigger är det inte min make ni ska vända er till utan mig. Det finns allmosor som ges åt behövande nere i kyrkan…

– Det är inga allmosor jag är ute efter. Det är eran man jag vill träffa.

– Min make är på sitt arbete. Ni kan tala om för mig vad ert ärende är.

Kvinnan stirrade upp mot det bleka, högdragna ansiktet ett tag och så sa hon sakta:

– Det får ni veta snart nog. Jag väntar tills han kommer hem… Kom!

Hon vände barnet om och puffade henne mot grinden.

Anne Thornton stod i dörren och såg efter dem. Med smalnande ögon och lätt åtskilda läppar grubblade hon med en viss oro över vad det kunde finnas för samband med den här smutsiga varelsen och hennes egen man. Hon kunde väl inte vara släkt till honom? Hon visste alltför väl att hans anhöriga var vanligt, enkelt folk. Hade hon inte försökt förtränga den vetskapen i åratal? Men hur tarvliga hans släktingar än var skulle de säkert ha förnekat allt samband med den där personen och hennes barn.

Vad kunde hon vilja Matthew? Anne Thornton vände sig om och såg på golvklockans mässingsurtavla. I samma ögonblick kom det ett skrapande ljud från själva mekanismen, vilket följdes av fyra långsamma slag.

Fyra. Det skulle dröja två timmar innan han kom hem. Tänk om den där människan gick och satte sig på en bänk vid allmänningen och någon började prata med henne, och tänk om hon då sa att hon satt där och väntade på Matthew Thornton! Åh, kära nån, hon skulle ha låtit kvinnan vara kvar på gårdsplanen. Vart hade hon gått?

Upprörd snodde hon runt och sprang med upplyfta kjolar tvärs över hallen förbi Tessie, vars ansikte och gapande mun uttryckte stor förvåning över att se frun i huset springa. Och Tessie tappade hakan ännu mer när hon bevittnade med vilken hastighet Anne Thornton fortsatte uppför trappan. Att döma av antalet fotsteg uppe på avsatsen gick frun bort till pojkarnas rum. Tessie trodde hon visste varför.

Robert blev också häpen över hur fort modern gick genom rummet, och han blev nästan nerknuffad från den breda fönsterkarmen när hon lutade sig fram med ansiktet mot rutan.

Från fönstret hade hon fri sikt över vägen in till byns centrum, men det enda hon kunde se där var flickorna Bynge, Alice och Mary, som pratade med Bill Buckman och hängav sig åt opassande skratt också, att döma av de vaggande huvudena. Deras mor borde väl ingripa! Alla visste att Bill Buckman hade en hustru i Hexham och det gick rykten om att han visst hade en älskarinna där också… Åh, varför bekymrade hon sig om sådana saker? Vart hade de där båda tagit vägen?

– Vem tittar du efter, mamma? Pojken lät inte sur över att han avtjänade ett straff.

– Ingen. Ingen.

– Är det dem som stod utanför stora ingången?

Hon vände sig hastigt om och tittade på sonen. Naturligtvis måste han ha sett dem komma uppför gången.

– De gick inte genom byn, mamma, de gick andra vägen. Han pekade. Förbi kyrkogårdsmuren uppför kullen. Titta, sa han och hoppade upp på fönsterkarmen, där är de. Uppe på kullen.

Modern såg åt det håll han pekade. Ja, där var de, kvinnan satt på kullen och barnet stod bredvid henne.

Den lilla kullen bredvid kyrkogårdsmuren låg intill vägen där hennes man skulle komma ridande från gruvan. Visste kvinnan det? Det var tänkbart att Ned Ridley hade talat om det för henne. Vad ville hon?

Vad ville hon?

Hon vände sig till sin son och sa:

– Håll ögonen på de där båda, Robert, och skulle de lämna kullen, så ropar du ner till mig meddetsamma. Förstår du?

– Ja, mamma. Varför vill de träffa pappa?

Hon tvärstannade på väg mot dörren men vände sig inte om när hon svarade:

– Jag vet inte.

En sådan pojke, han måste ha öppnat fönstret och hört samtalet. Men det hade Tessie också gjort och det betydde att Bella redan visste om det, och det Bella visste skulle snart hela byn få reda på.

Åh, vad skulle allet det här betyda? Om klockan bara ville bli halv sex.

Matthew Thornton, som just skulle sitta upp för att rida från gruvan, tittade ut över det skenbara kaos där Joe Robson, en erfaren gruvarbetare, höll på att visa sin son Peter bästa sättet att rena krossad malm med rinnande vatten. Konsten var att manövrera rakan fram och tillbaka över malmen på en stor stenplatta, som på tre sidor var kringgärdad av en träram, medan en strid vattenström flödade över det hela.

Efter att ha betraktat dem ett ögonblick satte sig Matthew i sadeln och skakade på huvudet för sig själv. Fastän Peter var en kraftig fjortonåring, var han inte stark nog för den sysslan ännu, men eftersom Joe hade bett att pojken skulle få försöka, hade han gett sitt samtycke, för Joe var en bra karl och till skillnad från de flesta av hans arbetskamrater för det mesta nykter. Fyra av hans söner arbetade redan i gruvan med olika arbetsuppgifter. Två av dem, Archie och Hal, båda fortfarande under sjutton år, krossade olika sorters stenar med hjälp av släggor, och den yngste sonen, bara tolv år än, hjälpte till att sikta. En gång i månaden under avlöningsveckan när de innestående pengarna betalades ut, fick Joe mer än de flesta andra som arbetade vid just den här gruvan. Han önskade att det hade funnits fler som Joe.

På det stora hela taget hade den gångna veckan varit bra. Mr Byers var mycket nöjd med resultaten, och eftersom han var en rejäl och rättfram man visade han alltid arbetarna att han var nöjd. Om mr Sopwith borta i Allenheads hade varit lika uppriktig som mr Byers, skulle den gruvan inte ha drabbats av den ödesdigra strejken förra året.

Det som hade brutits och tagits upp i dag var bra, malmhalten mer än tjugo procent. Sådant hände inte varje dag.

Han red runt vattenreservoaren och fortsatte längs groparna med slagg, genade över kullen till stigen där kärrorna drogs och kom därifrån ut på landsvägen, som var bred nog för att en man till häst skulle kunna passera en rad ponnyer utan att behöva rida ut på dikeskanten.

Han var både hungrig och smutsig och han längtade hem, längtade efter att sitta vid matbordet och se på de fyra barnens glada ansikten. Han var lycklig över att John var hemma. Han skulle ta honom med till gruvan i morgon… om inte Anne satte sig på tvären, förstås. Vad gjorde det, förresten. Pojken skulle gå sin väg till sist ändå, vare sig det blev att ägna sig åt juridik, som hon ville, eller bly, som han själv ville.

Han drevi på hästen till skritt när han rundade foten av en kulle. Framför sig såg han Ned Ridleys välkända gestalt. Den unge mannen red på en ponny och ledde med sig två andra, och medan det fortfarande var några meter fram till honom, ropade Matthew Thornton glatt:

– Hallå, Ned! Är du på väg att sko dem igen?

– Jaa, mr Thornton. Ned vände sig runt i sadeln. Det är dags nu igen. Ni vet inget hårdare än järn som man kunde ha till hästskor?

– Nej, det gör jag inte, Ned, skrattade Matthew. Men jag skulle kunna höra mig för vid smältverket.

– Ja tack.

De skrattade båda två medan de tillsammans red vidare.

– Hur är det med din farfar? frågade Matthew efter en stund. Jag har inte sett honom nere i byn under marknadsdagarna på ett tag nu.

– Nej, han har blivit lat med åren. Jag sa till honom att jag ska sparka honom i ändan så han flyger härifrån till Haydon, om han inte kommer och ser mej slå Bull Tiffit sönder och samman nu på lördag.

– Javisst, ja, du ska boxas med Tiffit igen. Det blev oavgjort förra gången.

– Det kommer det inte att bli den här gången. Vi ska hålla ut tills vi går på knäna om det behövs.

Matthew såg på den unge mannens profil där han satt rak och nästan nonchalant obesvärad på ponnyns rygg och han sa sakta:

– Det är faktiskt en dumdristig sport, Ned. Du kan förstöra dig för livet.

– På vad sätt?

– På alla sätt. Bull Tiffit är en otäck typ och jag skulle tro han väger åtminstone femton kilo mer än du.

– Det är till min fördel, mr Thornton. Jag är snabb och lätt som en hämpling medan han är som en svankryggig gammal draghäst.

– Varför använder du inte lite av din styrka till att tjäna pengar regelbundet, till exempel i gruvan?

– Nänä, mr Thornton. Ned körde hakan i vädret och skrattade. Nu skämtar ni igen. Jag har alltid sagt att ni inte får mej till gruvan. Jag ska hålla er med åsnor och ponnyer, till och med en utsliten kapplöpningshäst om ni vill ha det, men närmre än så kommer jag inte till gruvan. Det ӓr inte så att jag skulle tycka illa om att arbeta för er, tro inte det. Om jag måste ha nån över mej, skulle jag välja er, det är så sant som det ӓr sagt.

– Tack, Ned, tack. Det är en komplimang som jag uppskattar. Återigen såg de på varandra och skrattade och nu hade de hunnit så långt att de kunde se huset och kyrkogården och kullen bredvid. När de några minuter senare red förbi den, sneglade Ned dit upp och upptäckte kvinnan och barnet, som stod och tittade ner på dem. Han vände häftigt på huvudet och betraktade sin följeslagare, men mr Thornton hade inte ens kastat en blick i riktning mot kullen utan tittade bort mot sin egen grind, och när de var framme vid den sa han glatt:

– Adjö, Ned, det var trevligt att träffa dig.

– Detsamma, mr Thornton, detsamma.

Dandy Smollett väntade på gårdsplanen för att ta hand om hästen och Matthew sa strängt till honom:

– Och så fuskar du inte med ryktningen i kväll, kom ihåg det, Dandy.

Pojken rörde vid pannluggen och svarade snabbt:

– Nej då, mr Thornton.

Precis som vanligt gick Matthew in genom köksingången. Han satte sig på träpallen strax innanför dörren och knäppte upp spännena på damaskerna, snörde tipp stövlarna och tog tofflorna Tessie räckte honom. Han såg på dem och sa:

– Det är på tiden att jag skaffar mig ett par nya, tycker du inte det?

Om han hade kommit med den anmärkningen en annan kväll, skulle Tessie ha fnittrat och sagt ”Nej men, herrn, det är väl inget fel på dom”, men nu tog hon sig inga sådana friheter utan bara stirrade på honom tills han frågade:

– Har du blivit stum, Tessie?

– Nej, herrn.

– Har katten dött?

Han stod upp nu och tog av sin dammiga jacka. När hon återigen avstod från kommentarer såg han bort mot Bella, som stod böjd över ugnen och tog ut en stor långpanna med en fräsande het lammstek i. När hon gick fram och satte den på bordet mitt i köket inom en armslängds avstånd från honom, vädrade han ett par gånger och sa:

– Jag har väntat på den här hela dan, Bella.

– Jaha, middagen är klar när herrn är det.

Han såg forskande på henne ett ögonblick. Hon log inte, någonting var på tok. Vad hade de där båda hittat på? Förmodligen hade de förargat Anne på något sätt och fått lida för det. Jaha, lika bra att han gick och tog reda på vad det var frågan om.

Han gick genom köket bort till den tunga ekdörren, kom ut i hallen och såg hustrun vänta på honom. Av hennes sätt att stå kunde han sluta sig till att hon hade längtat otåligt efter att han skulle komma, och tanken for genom hans huvud att han skulle vilja att hon vid vissa andra tillfӓllen också otåligt hade längtat efter att han skulle komma.