Catherine Cookson

Gycklarens dotter

SAGA Egmont

Gycklarens dotter
är översatt från engelska av Britte-Marie Bergström efter

The Whip

© The Catherine Cookson Charitable Trust 1983

Copyright © 1983, 2017 Catherine Cookson og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711749838

1. E-boksutgåva, 2017

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är et förlag i Lindhardt og Ringhof, ett företag inom Egmont-koncernen

Forstå delen

Barnet

1

”Kommer den nya medicinen att göra pappa frisk?”

Den enormt feta kvinnan nickade och hennes dubbelhakor dallrade ovanför kragen på hennes klarröda vida bomullsklänning. ”Javisst”, sa hon.

”Apotekaren här är väl bra?”

”Ja, han är mycket bra.” Hakorna dallrade igen.

”Inte som den i Dewsbury.”

”Å, han var också en bra apotekare.”

”Han gjorde ju inte mamma bättre.”

”Titta där nere.” Den feta kvinnan pekade på några vagnar som körde längs den långa vackra gatan fram till radhuset. ”Kom, så går vi och tittar på domarna”, sa hon. ”De ska rannsaka brottslingarna i dag på morgonen igen eftersom det är måndag.”

När de kom fram till rådhuset stod det bara några få människor på trottoaren och de kunde se borgmästaren, stadsjuristen och de tre domarna högtidligt gå in i byggnaden.

”Kommer de att skicka alla till tukthuset?”

”Nej då.” Den feta kvinnan tryckte den lilla handen lugnande och tillade när hon började gå vidare: ”Bara rötäggen. De har mycket bra domare här. Folk får en chans att visa vad de duger till.”

Hon öppnade munnen på vid gavel – den var liten för ett sådant stort ansikte – men skrattet som kom fram ur den hade en djup klang som från en man. Hon tittade ner på den lilla flickan och sa: ”Det var lustigt, va? Du brukar visa vad du duger till med piskan, eller hur?”

”Ja, det gör jag. Pappa ska göra en riktig stor piska åt mig när han blir frisk. Jag ryckte ut pinnen med min piska i går.”

”Nej verkligen? Verkligen? Det är som jag alltid har sagt till mr Travers – du har goda anlag att bli en riktig artist.”

”Pappa säger att jag kommer att bli lika bra som han en vacker dag. Men ingen kan väl vara lika bra som pappa med piskan, mrs Travers?”

Frågan var allvarlig och den feta kvinnan svarade i samma ton. ”Nej, ingen kan vara lika bra som din pappa med piskan.” Och hon tillade för fullständighetens skull: ”Eller med knivarna. Ah!” Hon hejdade flickan vid apotekarens buteljglasfönster och utbrast: ”Nu är vi framme. Jag går in och köper den där underbara medicinen till din pappa. Under tiden kan du gå bort till sockerbagaren och köpa en sockerdocka. Här har du.” Hon lade ett halvpennymynt i den lilla handen och flickan tittade upp på det väldiga köttberget och sa med hög röst: ”Tack, mrs Travers. Tack.” Och hon vände sig om och kilade i väg nerför den långa gatan.

När hon några minuter senare kom tillbaka med den orörda kakan trimferande i handen stod Frances Travers och väntade på henne på trottoaren. Hon tittade ner på henne och sa: ”Så du har köpt den.”

”Ja. Tack.”

”Ska du inte äta den? Den är ju till för att ätas.”

Flickan bröt av ett ben på kakan och sträckte upp det mot den tjocka magen och sa: ”Här är ett ben till er så sparar jag ett ben till pappa.”

De feta fingrarna slöts om det lilla benet och kvinnan sa: ”Du är en snäll flicka, Emma, en snäll flicka. Kom, vi gör en sväng ner till marknaden innan vi går tillbaka,”

”Ja, det gör vi.” Flickan tittade längtansfullt upp på kvinnan. ”Vi får ju aldrig se marknaden när den pågår, eftersom det bara är på lördagarna. Men tror ni att vi får se den stora marknaden?”

”Vi har ju en egen marknad! Räcker inte det för dig?”

”Jo.” Flickan skrattade. ”Men den är inte som den stora marknaden.”

”Den är stor nog. Du ska inte rynka på näsan åt vår marknad, Emma Molinero.”

Emma visste att den tjocka kvinnan bara retades med henne och hon började hoppa längs kanten mellan trottoaren och gatan som var stensatt med kullersten. Sedan gick hon tillbaka till sin följeslagerska, lutade huvudet långt bakåt när hon tittade upp på henne och frågade: ”Kommer vi att vara här till S:t Leger?”

”Det är ju inte förrän långt in i september och det är fortfarande augusti och vi har redan varit här i två veckor. Det finns ett ordspråk som säger att man kan få för mycket av det goda och därför har vi alltid tyckt att det är klokast att fara vidare efter två, högst tre veckor.”

”Men pappa är ju sjuk.”

Den tjocka kvinnan svarade inte på det och det gick några sekunder innan Emma bröt tystnaden mellan dem och sa: ”Jag trivs här. Jag tycker om Doncaster. Det är så vackert och rent och snyggt, inte smutsigt.” Hon tittade ner på trottoaren. ”Och människorna är snälla. Också de rika, som mr Casson. Han låter ju oss ha de två fälten. Och hästarna kan galoppera. En del människor tycker inte om att man låter hästarna galoppera, eller hur?”

”Nej. Det har du rätt i, Emma.”

”Tror ni att pappa låter mig vara med i föreställningen i kväll, mrs Travers?”

”Det vet jag verkligen inte. Han vill inte att du ska vara med i föreställningen. Du kan lika gärna få veta att han inte ens vill att du ska göra ditt lilla nummer framför tältet, så jag skulle inte tro att det går att få honom att ändra sig. Han har sina egna idéer och med rätta, antar jag, men jag förstår inte vad det skulle vara för ont i det, det måste ju komma.” Det sista muttrade hon för sig själv.

De hade gått längs nästan hela den en och en halv kilometer långa huvudgatan i Doncaster och gick nu på dragvägen utmed floden varifrån de kunde se det första fältet där det stod en samling tält, ett stort och fyra mindre, tillsammans med tre husvagnar och två flakvagnar vilkas skaklar vilade på marken. På ett fält längre bort gick fem hästar och betade.

Ett antal människor, sju allt som allt, rörde sig mellan tälten på det första fältet. De utgjorde Travers kringresande marknadsgycklare, om man då inte räknade med mannen som låg döende i en av husvagnarna och den feta kvinnan och flickan.

Den feta kvinnan flämtade och flåsade märkbart och hörbart när hon gick ut på fältet och nästan genast kom hennes man, en lång mager karl, fram till henne och hälsade henne med orden: ”Det är bra för affärerna att du är ute och svettas av dig några kilo fett. Men varför lät du inte Charlie gå?”

”Därför att han behöver hålla sig i form mer än jag”, svarade hans fru bryskt. Hennes knubbiga arm tycktes skjuta ut när hon pekade på en yngre man som med knytnävarna dunkade på en sandsäck som var upphängd mellan två stolpar.

Septimus Travers tittade från sin fru till den lilla flickan och sa: ”Det är som att spilla krut på döda hökar.” Sedan vände han på klacken och gick sin väg och den feta kvinnan och flickan gick bort till en medelålders kvinna som talade till fyra hundar. Djuren var av olika ras och storlek: de låg på marken med framtassarna rakt ut framför sig och en spräcklig katt satt på ryggen på var och en av dem.

”Sluta klösas så där, Betsy”, befallde kvinnan den närmaste katten. Den drog in klorna och hunden som den satt på öppnade munnen och gäspade. Sedan förde kvinnan handen till axeln, på vilken det satt en råka vars fjädrar glänste som polerad grafit, och sa: ”Hooky” och fågeln flög – snett på grund av sin klippta vinge – från hennes axel och slog ner på den första kattens rygg och hoppade sedan från den ena pälstäckta ryggen till den andra. När det var gjort hoppade fågeln ner på gräset och började ivrigt picka, bara för att återkallas till ordningen av att dressören skrek: ”Runt, Hooky!”

Vid de orden kretsade fågeln runt hundarna och katterna innan den till slut stannade framför dem.

När den feta kvinnan gick förbi dem sa hon: ”Han gör stora framsteg, Martha. Du är fantastisk, verkligen fantastisk.”

Till svar skakade den lilla kvinnan på huvudet: hon visste att hon var fantastisk och hon visste att hon var skicklig nog för ett bättre sällskap än det här. Ja, den tiden skulle komma då man inte gjorde reklam för hennes märkvärdiga talang på en tältduksremsa med orden: Martha Newbourn, den fenomenala dressören utan på en stor reklamskylt upplyst av gasljus och hon skulle uppträda i ett stort cirkustält som var fullt av folk.

Den feta kvinnan stannade nedanför trappan som ledde upp till den första av de tre husvagnarna. Hon försökte inte gå uppför den utan stack in huvudet genom dörren och ropade: ”Jag har den, Georgie.”

”Tack, Frances.” Rösten som svarade henne var klanglös och svag.

”Hon tyckte det var roligt att följa med in till stan.”

”Tack, Frances”, sa rösten igen.

Frances Travers tog upp medicinflaskan ur sin korg och räckte den till Emma och föste henne sedan uppför trappan och in i husvagnen.

José Layaro Molinero, känd bland sina kamrater som Georgie eller Mollo, vände sig långsamt på sidan på britsen och sträckte ut handen mot sin dotter och hon lade medicinflaskan i den och sa: ”Det här kommer att göra dig bättre. Om du dricker alltsammans blir du bättre.”

Han tittade inte på flaskan utan lade den bakom sig på den smala britsen. Sedan rörde han lätt vid hennes arm och sa: ”Sätt dig… Sätt dig, Emma lilla.”

Emma satte sig på pallen vid britsens huvudända så att hennes ansikte kom i jämnhöjd med faderns och hon log mot honom när hon sa: ”Det var så fint i stan. Solen sken och alla var snälla mot oss och ingen ropade efter mrs Travers i dag. Men det var kanske för att alla pojkarna var i skolan.”

”Skulle du inte vilja gå i skolan, Emma?”

Flickan tänkte efter ett ögonblick med huvudet på sned och sa sedan: ”Lite, men inte hela tiden, inte när jag övar. Hörde du att jag slog loss pinnarna med piskan?”

”Ja… Jag vill att du ska gå i skolan, Emma, och lära dig läsa och skriva.”

”Men du har ju lärt mig. Jag kan skriva mitt namn.”

”Ditt namn är ingenting, det är bara början. Jag kunde ha fått gå i skolan, men jag försmådde det. Jag föredrog också piskan, men det var ett stort misstag. Piskan leder inte till något, bara till snärten och den svider. Förstår du? Nej, det gör du inte. Men, Emma lilla, jag vill att du ska lära dig bokstäverna. Och en massa andra saker. Du är som jag, du skulle ha lätt för att lära. Jag hade lätt för att lära det som jag trodde var allt jag behövde och det var språket. Jag var bara tio år när jag kom till det här landet, bara tio, tre år äldre än du är nu, men jag lärde mig språket. Jag talar bra, eller hur?”

”Ja, pappa, du talar bra.”

”Men” – han skakade långsamt på huvudet – ”jag talar inte tillräckligt bra. Det finns ett annat sätt att tala och jag vill att du ska lära dig det… Vet du om att du har en mormor?”

Hennes ögon vidgades och munnen drogs till ett leende när hon nickade och sa: ”Ja, det har du berättat, i Spanien.”

Han reste sig långsamt på armbågen och förde ansiktet tätt intill hennes när han sa: ”Det var din farmor, Emma. Din mormor finns här… här i landet.”

”Här?” Hon spärrade upp ögonen och han nickade och sa: ”Här. Hon är din mammas mor.”

”Min mammas mor? Och hon bor här?” Emma tittade mot den öppna dörren och han insköt: ”Inte här, men inte så långt härifrån.”

”Ska vi fara och hälsa på henne?”

”Nej, inte jag. Jag ska inte fara och hälsa på henne, men du ska det. Hon… hon tycker inte om mig.” Han smålog.

”Då tycker inte jag om henne.”

Han klappade henne på handen och sa sakta: ”Hon hade en giltig anledning. Min Eliza rymde från sin mamma för att gifta sig med mig och hennes mor ville aldrig se henne mer.”

”Då vill hon inte se mig heller.”

”Jo, det vill hon nog.”

”Jag vill inte fara och hälsa på henne utan dig. Och jag kan för resten inte göra det därför att mr Travers håller på och tränar mig till marknadsdagen. När den stora marknaden kommer ska vi vara med precis som förra året och mr Travers säger…”

”Jag vill inte att du ska uppträda på den stora marknadsdagen.”

”Men, pappa…”

”Aldrig mer, aldrig mer.” Han slöt ögonen och skakade på huvudet. ”Det är slut med el latigo för oss båda.”

”Med piskan? Varför det?”

”Därför, Emma lilla, att…” Han höll båda hennes händer i sina nu ovanpå den randiga filten och han tryckte dem ner i den när han sa: ”Det finns bättre saker för dig än piskan eller knivarna.”

Han lade sig långsamt ner och hans andhämtning blev tung och accentuerade tystnaden som hade uppstått mellan dem.

Efter en stund sa hon lågt: ”Pappa.” Och han svarade: ”Ja, Emma lilla?”

”Jag vill hellre fara till farmor i Spanien.”

Han gav ifrån sig ett ljud som lät som ett gutturalt skratt och lyfte blicken mot husvagnens målade tak strax ovanför hans huvud när han sa: ”Det skulle jag också vilja, Emma, men… men det går inte. Spanien ligger för långt bort och… och din spanska farmor är för gammal för att orka med det. Hon är närmare… åh” – han knep ihop ögonen när han räknade ut sin mors ålder och sa sedan: ”Hon är snart sjuttio, mor min.”

Han vände på huvudet och tittade på sin dotter. ”Du har hennes ögon, vänliga ögon, men” – han putade med läpparna – ”du har också hennes temperament. Ja, Emma, du har också hennes temperament. Du ler, men du är din spanska farmors andra jag. Din mamma saknade alldeles temperament, min Eliza saknade temperament, hon var… Vad var hon, min Eliza? Hon var behaglig. Ja, det var hon. Och du är också behaglig.” Han nickade åt Emma. ”Du har hennes hår, som är som skalet på en kastanje när man polerar det, bara mörkare.” Han sträckte ut handen och strök över det tjocka långa vågiga håret som föll ner över flickans axlar och sa: ”Sköt alltid om ditt hår. Tvätta det. Tvätta det varje gång du kommer till en flod, särskilt en strid flod. Och…”

Han började plötsligt kippa efter luft och hon reste sig, lutade sig över honom och sa: ”Ta lite av din nya medicin, pappa, så blir du bättre.”

Efter en stund flämtade han fram: ”Hämta… Robert… eller Annie.”

Hon rusade nerför husvagnens lilla trappa och sprang bort till två pojkar som var häpnadsväckande lika och som höll på att träna akrobatkonster på gräset. ”Andy! Billy! Var är er pappa?” ropade hon.

De hejdade sig och pekade båda mot nästa fält där en man red barbacka på en häst. I ena ögonblicket satt han på den, i nästa stod han på dess rygg och i nästa hade han gjort en baklängesvolt och kommit ned på fötterna, och hela tiden höll hans fru hästen i ett långt rep.

Emma sprang bort till grinden till fältet och ropade: ”Farbror Tummond! Tant Tummond! Pappa ber er komma.”

De hejdade sig båda och vände sig om och tittade på henne. Sedan gick kvinnan fram till hästen, lossade repet och gick bort till henne tillsammans med mannen.

De gjorde inga frågor när de gick förbi henne och hon följde efter dem. Hon tyckte bra om mannen som hon kallade farbror Tummond, men hon var lite rädd för hans fru som kunde sluka eld. Hon var en skrämmande syn, hans fru, när hon slukade eld. Och hon lärde också sina söner att sluka eld. Fast för tillfället var de bara akrobater.

Hon följde inte med mannen och kvinnan in i husvagnen utan satte sig på trappan och lyssnade på deras röster. Hon hörde fadern säga med svag röst: ”Ni skickade det väl?” Och svaret kom: ”Ja Georgie, för sex dar sen. Det kom med postdiligensen i Edinburgh som skulle lämna av det i Newcastle. Diligensen gick punktligt som varje dag sex minuter i två. Den skulle vara i Newcastle på kvällen och komma till den där platsen på andra sidan Gateshead Fell nästa dag.”

”De har haft tid att svara.”

”De kan kanske inte skriva.” Det var tant Tummond som sa det och hennes man svarade: ”De kunde ha bett en präst eller någon annan att hjälpa dem.”

”Ja, om de nånsin ser en präst där uppe i vildmarken.”

”Var inte dum, kvinna! Hur långt sa du att det var från stan, Georgie?”

”Åh…” Faderns röst hördes bara svagt nu och han tvekade när han sa: ”Ungefär åtta kilometer från Newcastle. På andra sidan Gateshead Fell låg… låg det en by… Fellburn. Ja, Fellburn. Ovanför den. Ovanför den.”

”Då borde hon ha fått brevet. Hon kanske är död, Georgie.”

”Kanske… Men nej, nej. Hon levde när Eliza dog. Och hon kan skriva. Jag skickade ett brev till henne då och hon skrev ett bittert brev tillbaka. Nej, jag tror inte hon är död… Robert.”

”Ja, Georgie?”

”Jag vill inte att min Emma ska resa omkring. Jag… jag vill att hon ska växa upp i ett… ett hem.”

”Det finns sämre hem än det här, Georgie.” Det var tant Tummonds röst igen. ”Vi skulle ta väl hand om henne.”

”Jag vet, jag vet, Annie, och jag… jag tackar er varmt, men jag lovade Eliza att hon aldrig skulle uppträda. Lära sig att använda piskorna, ja, men aldrig uppträda. Eliza blev mycket upprörd när jag visade Emma hur hon skulle kasta knivarna, men Emma kan hantera både knivarna och piskan.”

”Ja, hon är fantastisk för sin ålder. Och det är därför Sep vill att hon ska uppträda, Georgie, bara den här enda gången då det är marknad. Vi saknar dig mycket, förstår du, Georgie, precis som vi saknar Eliza. Det har inte gått så bra för oss. Du… du skulle göra honom en tjänst om du lät henne uppträda bara den här enda gången. Jag skulle se till att – ja, jag lovar dig, Georgie, att det bara blir den här enda gången.”

”Nej, Robert, nej. Jag… jag vet att du inte frågar för din egen skull. Om du gjorde det skulle jag säga ja, för jag har dig att tacka för mycket och har alltid haft det, och nu ger du mig en skyddad plats där jag kan dö.”

”Prat. Prat.” Det var Annie Tummond igen. ”Det är bara fråga om att dela och dela lika. Pojkarna tycker om att sova i tält och det gör Emma med. Jo då, det gör hon, hon föredrar tältet framför det här alla gånger. Du vet ju själv att hon hellre sover ute än i din vagn… Nej, nej, bli inte orolig nu.”

När Emma hörde faderns skrällande hosta reste hon sig från trappan och tittade mot den öppna halvan av dörren och när hostandet avtog lutade hon sig fram mot den nedre dörrhalvan och lyssnade spänt till det som fadern nu sa. Men han talade osammahängande och det enda hon kunde uppfatta var: ”Lova mig det, Robert, lova mig det.” Och mr Tummonds röst svarade: ”Det ska bli som du säger, Georgie, det ska bli som du säger.”

2

Människorna i staden var mycket vänliga: en del skickade blommor, andra följde det lilla begravningståget till kyrkogården. De hade bara vänliga saker att säga om spanjoren: några av dem kunde se tillbaka över de femton till tjugo år som Travers kringresande sällskap hade kommit varje år till den stora marknaden. De hade alltid tyckt att spanjoren var en stilig och stark karl. Han hade inget överflödigt hull, men folk var förvånade över styrkan i hans armar då han hanterade piskorna, av vilka en del var bara en meter och andra mellan fyra och en halv och sex meter långa. De kom ihåg hur kvinnorna i publiken skrek när piskan snodde sig om benen på en äkta man eller bror, aldrig på dem själva, men så varsamt att fångarna inte kände något.

Och de kom också ihåg hur han kastade dolkarna runt omkring den vackra unga kvinna som var hans hustru. Det hade varit mycket sorgligt, sa de, och mycket underligt att hon också skulle dö just här för bara aderton månader sedan. Han begravdes ovanpå henne. Var inte det ovanligt? Inte ovanligt för stadsbor men för kringresande taskspelare. Nå, det gav dem något att prata om.

Stadsborna sa också till varandra att alla medlemmarna av Travers kringresande sällskap var överlägsna, det vill säga överlägsna zigenare och liknande. En del hade till och med sagt till sina barn att de inte fick retas med den feta kvinnan, fast hon verkade vara så godmodig att hon inte tycktes bry sig om det.

Men vad som förvånade stadsborna som följde kistan som hade placerats på flakvagnen och draperats med en brokig schal var att taskspelarna hade låtit barnet vara med. Den lilla flickan gick mellan den feta kvinnan och eldslukaren och hon var inte klädd i svart utan i en brun kappa och i en grön hätta. Ingen av taskspelarna var svartklädd vad det beträffade. Det var ju förståeligt, svarta kläder kostar pengar och taskspelarna klädde sig i vanliga fall i ljusa glada färger, även om de hade blekts av många tvättar.

Emma grät. Hon visste att hon grät inom sig, men hennes ansikte var torrt. Hon hade en förfärlig värk i bröstet och kände också bitterhet. Den känslan riktade sig mot apotekaren: hon hade trott så blint på den där medicinen och hon hade sett att hennes pappa hade tagit varenda droppe av den. Men det hade inte hjälpt, han hade dött. Precis som hennes mamma hade dött.

När hon stod vid graven och såg hur den långa enkla lådan sänktes i jorden och lyssnade till prästens röst visste hon att han ljög. Om hennes pappa skulle komma till himlen skulle han inte stoppas ner i jorden. De skulle ha satt vingar på honom som på fönstren i Christ Church, kyrkan med den höga spiran. Hon hade varit inne i den. Mrs Travers hade dragit henne med sig en dag då de var ute och promenerade. Hon hade tyckt om kyrkan. Den var mycket vacker och mycket stor, men den kom en att verka mindre än man var. Nej, hon trodde inte den här prästen. Någonting var galet någonstans.

Klumpar av jord föll på hennes pappa och slog honom. Ingen hade någonsin slagit hennes pappa. Det vågade de inte därför att han kunde använda piskan så bra.

Någonting exploderade i hennes bröst. Hon hörde någon skrika. Hon visste inte att det var hon själv förrän farbror Tummond lyfte upp henne och sa: ”Såja, såja. Såja, såja” och bar bort henne.

Hon grät då och då i tre dagar, medan de som fanns runtomkring henne pratade och pratade. När hon till sist slutade gråta sov hon länge och när hon vaknade verkade alla annorlunda. De talade vänligt till henne med låg röst och hon förstod att de sa adjö.

Tant Tummond väckte henne en morgon där hon låg på en halmmadrass i husvagnen och sa åt henne att klä sig. Sedan gav hon henne en mugg mjölk och en skiva bröd, varefter både hon och hennes man satte sig på britskanten och såg på henne och sa: ”Du ska fara till din mormor i dag, Emma.”

Hon svarade inte, svalde bara brödtuggan och fortsatte att titta på dem. Och nu var det farbror Tummond som sa: ”Din pappa ville det, inte vi. Vi ville att du skulle stanna, alla vill att du ska stanna, men Georgie fick oss att lova att skicka dig till din mormor. Hon bor på en bondgård och det kommer att bli mycket trevligt, med djur och allt sånt. Din pappa skrev till henne så hon väntar dig nog.” Han tittade på sin fru som för att hon skulle bekräfta det, men Annie Tummond såg oavvänt på flickan och det var hon som ur fickan på sin vida kjol tog fram en liten läderpung och lade den på pallen framför sig. Hon skakade den försiktigt och några guldsovereign föll ur den.

”Det här är din pappas besparingar. Han ville att du skulle ha dem. Det är fjorton sovereign. Det är ganska mycket pengar och du måste vara rädd om dem. Jag ska sätta fast börsen med en nål på insidan av ditt klänningsliv. Och låt ingen få reda på att den finns där förrän du har kommit till mormor.”

Emma tittade ner på guldmynten. Sedan tog hon utan att säga något ett mynt i varje hand och sträckte armarna mot kvinnan och mannen som satt på britsen, men båda skakade på huvudet och sa: ”Nej, nej! De är till dig.”

”Pappa skulle ha gett er dem.”

”Han har gett oss nog, sin vagn och sin häst och alla möjliga saker…”

”Inte piskorna och knivarna?”

Annie Tummond skakade på huvudet. ”Han sa ingenting om dem.”

”Jag vill ha dem. Snälla ni…”

Hon lutade sig fram mot dem och Robert Tummond klappade henne på armen och sa: ”Ja, ja, du ska få allt du vill, men de är tunga.”

”Jag kan bära dem.” Hon reste sig och frågade: ”Hur ska jag fara dit?”

”Vi har talat om det”, sa Robert Tummond. ”Det finns två sätt: antingen med den snabba diligensen från London som stannar vid Renen och sen fortsätter till Newcastle, men den kommer hit klockan tre på morgonen. Och så är det Svärmaren. Den stannar vid Black Boy lite senare, strax före fem, men den går bara till Durham och Charlie som känner till den trakten säger att det är längre från Durham till byn Fellburn än det är från Newcastle till byn, så vi tycker att den tidigare diligensen skulle vara bäst för dig. Vi vet inte exakt när den går, men vi måste vara där före tre. Och var inte orolig” – han sträckte ut handen – ”konduktören kommer att ta hand om dig och de brukar vara hyggliga människor. Och det kommer att vara många människor som reser med diligensen och de kommer att se till dig. Vi ska sätta fast din mormors adress på din kappa och när du kommer till Newcastle” – han blinkade – ”så sätter konduktören dig säkert på en annan diligens eller vagn som går till byn.” Han tvingade sig att le när han tillade: ”Det blir ett spännande äventyr. Eller vad säger du, Emma? Ett spännande äventyr.”

Hon stirrade på de två kära vännerna, knuffade sedan undan pallen och kastade sig i armarna på dem och grät igen.

De var där allesammans utom Septimus Travers för, som han sa, någon måste stanna och se till lägret. Men Emma visste att han var ledsen över att hon skulle resa till sin mormor. Hon visste också att det inte skulle ha tjänat någonting till att säga till honom att hon också var ledsen över att hon skulle fara till sin mormor som hon inte alls kände. Men om hennes pappa sa att hon skulle fara måste hon lyda. Hon hade alltid lytt sin pappa…

Hon var den sista som steg på diligensen. Det började just bli ljust. Genom tårarna som skymde hennes blick såg hon alla deras ansikten och kvinnorna grät precis som hon, till och med miss Newbourn, och hon hade bara sett henne gråta en gång förut. Det var den dagen då hennes nya hund, en vinthund, hade sprungit efter den dresserade kaninen och dödat den. Miss Newbourn hade tagit en käpp och slagit hunden tills den också var nästan död och sedan hade hon tryckt den till sitt bröst som man gör med ett barn och gråtit över den. Männen måste slita den ifrån henne och mr Travers hade skjutit den. Men hon grät nu och Emma insåg att det var för att hon hade tyckt lika mycket om henne som hon hade tyckt om vinthunden och alla sina djur.

Hon skulle komma att sakna djuren. Men farbror Tummond hade sagt att det skulle finnas massor av djur på bondgården, stora djur och små djur, lamm. De hade aldrig haft något lamm i truppen.

En herre hade suttit på hörnplatsen, men han hade flyttat sig för att hon skulle få sitta vid fönstret.

De sista ansikten hon såg var tant och farbror Tummonds, för de sprang bredvid diligensen tills den kom till stora landsvägen, där hästarna började galoppera.

När hon vid det plötsliga rycket nästan gled av sätet sträckte herrn bredvid henne ut handen och stödde henne och hon vände på huvudet och tittade på honom. Det var en ung man. Han var slätrakad, hade inget skägg, hans kläder var svarta och han hade en hög vit krage. Allt detta såg hon och när han sa: ”Du har många vänner. Det är bra att ha många vänner”, svarade hon inte därför att damen på sätet mitt emot som hade stigit på diligensen samtidigt med henne lutade sig fram mot mannen och viskade: ”Hon är från cirkusen. Det är i varje fall ett slags cirkus, kringresande skådespelare. Hennes far dog och hon ska visst resa till hans släktingar.” Hon gjorde en rörelse med huvudet och pekade sedan på sitt bröst för att visa på lappen som var fäst på Emmas kappa och mannen sa: ”Å, jag förstår.” Och han vände sig mot Emma igen och log mot henne. Sedan böjde han sig fram och läste det som stod skrivet på adresslappen:

Jag heter Emma Molinero.

Jag ska resa till min mormor,

mrs Crawshaw på Boulder Hill Farm

vid byn Fellburn

nära Gateshead Fell.

Nu log mannen brett mot henne och sa: ”Vi ska till samma ställe, för jag ska också åt det hållet.”

”Ska kyrkoherden grunda en ny församling?”

Emma tittade på den ene av de två män som satt bredvid kvinnan och sedan på mannen bredvid henne och nu kom hon ihåg vad den höga kragen representerade. Han var präst. Hon lyssnade till hans röst när han sa: ”Jag ska överta S:t Judes församling och prästgården ligger i byn Fellburn.”

”Intressant. Intressant.” Den andre mannen nickade och tycktes sedan tappa intresset, och mannen som hade visat sig vara predikant, vilket var något annat än en fin herre, log mot henne igen och den här gången tittade hon närmare på honom. Han hade ett trevligt ansikte, men han var mycket ung för att vara predikant. Han såg inte ut att vara så gammal som Charlie, boxaren Charlie Lamb, och Charlie var ung. Han var på sätt och vis lik Charlie, för han hade en kraftigt markerad haka, men Charlie sa att hans haka hade blivit sådan av alla knytnävsslag. Vem som helst fick ställa upp mot Charlie för en shilling gången och ibland lät han dem vinna och då fick de tillbaka sin shilling och en till för att de hade vunnit.

Predikanten hade grå ögon, stor näsa och bred mun. Hon lade märke till att han hade en tand som satt snett över en annan i underkäken. Hennes mamma hade haft en sådan sned tand. Hon kunde inte avgöra om han var lång eller kort, men han var mycket mager, för hon såg hans knotiga knäskålar avteckna sig under hans snäva byxor.

Kvinnan mitt emot började ställa frågor till honom. Hon talade med entonig röst och det gjorde Emma sömnig, för hon hade varit vaken sedan mitt i natten. Hon hörde predikantens röst och den var inte lik någon annan röst som hon hade hört. ”Jag hade en tjänst som pastorsadjunkt i Kent”, sa den. Och sedan: ”Ja, det här är mitt första prebende.” Och sedan: ”Å, Chester-le-Street. Det ligger inte så långt bort. Jag hoppas ni kommer till S:t Jude till gudstjänsten någon gång.”

Hans röst var mycket låg. Han ville antagligen inte störa mannen mitt emot som satt och snarkade, och när mannen gav till en ljudlig snarkning på samma gång som diligensen krängde till hoppade hon till. Då kände hon hur en arm lades om henne och hon lutade kinden mot den sträva chevioten i en rock som luktade rök, inte trärök eller piprök utan bara rök, och den omvärvde henne och lade sig tung över henne och hon somnade.

3

Hon stod på trottoaren utanför Queen’s Head i Newcastle. När diligensen kom dit hade prästen tagit henne med sig in i värdshuset och bjudit henne på mat medan de väntade på att hennes mormor skulle komma.

Men nu hade prästens eget fortskaffningsmedel kommit i form av en gigg som kördes av en man med skägg som för tredje gången sa: ”Ska vi åka då, kyrkoherden?” Och kyrkoherden tittade för tredje gången frågande ner på Emma. Han böjde knäna så att hans ansikte kom närmare hennes och sa: ”Väntar din mormor dig? Vet hon att du kommer?”

”Det vet jag inte. Pappa skrev till henne.”

”Fick din pa… far något svar? Fick han ett brev från henne?”

Hon skakade på huvudet och kyrkoherden rätade på sig och tittade på mannen som otåligt stod vid hästens huvud och sa: ”Ni känner väl till Boulder Hill Farm?”

”Jodå, jag känner till Boulder Hill Farm. Men folket där heter inte Crawshaw. Jake Yorkless brukar den gården, har gjort det sen farsgubben hans dog, och han hade brukat den före honom och hans far före honom.”

”Känner ni någon som heter Crawshaw som bor där i närheten?”

Kyrkvaktmästaren, för det var han, skakade på huvudet och sa: ”Inte som jag minns, det ligger så långt bort. Men vänta. Det finns en kvinna där. Hon kommer in till stan då och då med bonden och hans familj, på helgdagar och så, men jag vet inte vad hon heter. Gårdarna ligger kringspridda, det kommer kyrkoherden snart att märka. Hälften av dom skulle inte komma till kyrkan på söndagarna om det inte vore för att godsägarna och annat fint folk kom.”

”Ni är en cyniker. Men vad ska vi göra med flickan?”

”Det är ingenting som angår oss, skulle jag vilja säga, kyrkoherden.”

”Skulle ni?” Den unge mannen såg på den äldre mannen: han hade skjutit fram huvudet lite och det fanns en stor fråga inte bara i hans ord utan också i hans ögon och han tillade med låg röst: ”Låten barnen komma till mig, heter det ju.”

John Haswell stirrade tillbaka på den nye kyrkoherden. Det verkade som om det skulle bli en besvärlig en, den här. Heligare än Gud fader själv. Kyrkoherde Crabtree hade sparat predikandet till predikstolen och han hade predikat om ett svavelosande helvete därifrån, men när det väl var gjort blev han en vanlig man och lät folk sköta sig själva utom vid begravningar då han skickade i väg dom Gud vet vart. Han hade varit en taktfull man, gamle Crabtree, blev god vän med dom som hade pengar och stödde hans kyrka och tillrättavisade dom som inte hade det, och blundade med ena och ibland båda ögonen när det passade honom andligen så att säga. Men nu kom den här som inte hade varit här mer än fem minuter och gav moralkakor bara för en liten gatunges skull, en unge som såg ut som om hon just hade kommit från fattighuset eller var på väg dit.

”Det ser inte ut som om någon skulle komma och hämta henne, inte nu i varje fall, så vi kör henne till den där gården. Blir det en lång omväg?”

Kyrkvaktmästaren måste motvilligt erkänna att de skulle köra förbi avtagsvägen som ledde till den, men när den unge prästen lyfte upp flickan i giggen och han själv satte sig sa han: ”Jag kan inte köra hela vägen upp till gården från stora landsvägen, kyrkoherden. Vägen dit är alldeles sönderkörd och det har regnat hela natten, hästen skulle ha gyttja upp till hasorna. Hur som helst så är det inte särskilt långt dit.”

Emma hade hört hela samtalet. Hon kom till den slutsatsen att hon tyckte om kyrkoherden men inte kusken, mr Haswell.

När de åkte över en vacker bro över en flod tittade hon ner på fartygen som kantade dess stränder och på dem som hade segel och gled fram under brovalven, och hon såg hänförd på den unge prästen och sa: ”Det är en stor flod.”

”Ja, det är en vacker flod.”

”Det fanns en flod i Doncaster” – hon nickade åt honom – ”men den var inte som den här. Det här är en vacker flod.”

De log mot varandra och han sa: ”Ja, det är det verkligen.”

När de hade kört över bron och kom in i en annan stad sa hon: ”Vad är det här för stad?”

”Jag har hört att den heter Gateshead, men” – han böjde sig ner mot henne – ”jag vet nästan lika lite om den här trakten som du.”

”Å.” Hon fortsatte att titta på honom och le.

De hade kört igenom den lilla staden och befann sig nu i öppen terräng med uppodlade fält som bredde ut sig så långt ögat kunde se. Sedan körde de ännu en gång mellan hus, en by den här gången. ”Trevlig”, sa Emma.

”Ja, det är en trevlig by”, sa kyrkoherden och tillade: ”Från och med nu kan jag kalla den min by.”

”Er by?” Hon nickade. ”Är det er by?”

”På sätt och vis eftersom jag ska bli dess herde. Vet du vad jag menar?”

När hon inte svarade sa han: ”Prästgården ligger där borta på andra sidan byn.” Han böjde sig fram mot henne och pekade. ”Framför de där träden.”

”Å! Det är ett stort hus.”

”Ja, för stort.” Han tittade på kyrkvaktmästarens rygg när han tillade: ”Och nu ska du strax stiga av, lilla vän. Tror du att du orkar bära den där väskan? Den ser väldigt tung ut.”

Hon log brett mot honom när hon sa: ”Nej, det är den faktiskt inte. Det finns bara två underkjolar och en klänning och ett par skor i den utom pappas knivbälte och piskorna.”

Han såg förvånad ut när han upprepade: ”Piskorna?”

Hon nickade. ”Pappa var väldigt skicklig med piskorna, han kunde till och med fånga en mal i luften. Jo, det kunde han.” Hon nickade som om hon väntade sig ett förnekande. ”Och jag kan rycka ur pinnar.”

”Verkligen?”

Giggen hade stannat nu och han steg ur den, sträckte upp armarna och lyfte ner henne på marken. Sedan tog han tygväskan som låg bredvid kyrkvaktmästarens fötter, vägde den i handen och sa: ”Är du säker på att den inte blir för tung?”

”Nej, nej, mister… kyrkoherden, den blir inte för tung. Och tack. Tack för skjutsen.”

”Hur långt är det till bondgården längs den där vägen?” frågade prästen kyrkvaktmästaren och mannen svarade: ”Hon kommer att vara där om fem eller högst tio minuter.” Den unge mannen stirrade på kyrkvaktmästaren en lång stund som om han tänkte säga någonting. Sedan vände han sig till flickan igen och sa: ”Adjö så länge, Emma. Vi kommer att träffas igen mycket snart.”

”Adjö, mister… kyrkoherden.” Hon nickade åt honom och tittade sedan på den sittande mannen. Hon kom ihåg vad hennes pappa hade lärt henne och nickade åt honom också och sa: ”Tack. Tack, mister.” Sedan vände hon sig bort med tygväskan tryckt mot bröstet för att visa den där snälla mannen att den inte alls var tung. Och hon hade gått ett stycke innan hon hörde gruset på vägen knastra under giggens hjul. Då stannade hon och släppte väskan på marken och såg sig omkring.

Det var åkrar på alla sidor om henne. På några hade säden skurits och satts upp i skylar, men den stod fortfarande kvar på andra. Hon kunde inte se några hus av något slag. Hon vände sig om och tittade åt det håll från vilken giggen hade kommit, men hon kunde inte ens se byn. Hon bet sig i läppen, hennes ansikte förvreds och hon greps plötsligt av fruktan, för det var första gången i sitt liv hon var ensam. Förut hade hon alltid haft människor omkring sig. Hon kunde alltid sträcka ut handen och röra vid någon. När det hade regnat eller det var mycket kallt hade de sovit sida vid sida i husvagnarna. Alla utom miss Newbourn, för hon ville inte lämna sina djur. Och djuren höll henne i alla händelser varm. Men nu stod hon på en stor öppen slätt. Inga hus inom synhåll, inga människor att ropa till eller röra vid och ännu mindre skratta med. Och ingen pappa att springa till.

Hon fattade tag i väskan med båda händerna och började snubblande springa längs den ändlösa smala vägen tills den plötsligt sluttade sakta uppåt mellan de två häckarna och när den gjorde en sväng åt höger stannade hon igen, lät väskan ännu en gång falla till marken och stod stilla och tittade ner på bondgården ungefär hundra meter därifrån.

Hon kunde se gårdsplanen med uthus på sidorna och den fyrkantiga mangårdsbyggnaden i fonden och det var höstackar på gården och kor som gick omkring, men det var framför allt människor där, en kvinna och två män.

Hon försökte inte springa nu utan gick med väskan tryckt mot bröstet långsamt in genom öppningen i stenmuren. Sedan tvärstannade hon inte så lite rädd, för flera kor kom lunkande mot henne och öppningen i muren.

Hon kastade sig åt sidan och tryckte sig mot något som hon tyckte såg ut som en förvriden järnkonstruktion. När korna hade gått förbi och ut på vägen stannade pojken som kom bakom dem och tittade på henne. Han mönstrade henne från hättan till kängorna, tittade sedan över axeln på en man och en kvinna som stod mitt på gården och pekade på Emma med tummen innan han gick vidare efter korna.

Hon gick fram till kvinnan och mannen. Vad hon först lade märke till var att båda var mycket långa – kvinnan lång och mager, mannen lång och bred. När hon stod tätt intill dem måste hon böja huvudet bakåt för att kunna se upp i deras ansikten och hon höll blicken fäst på kvinnan när hon sa med låg röst: ”Är du min mormor?”

”Va? Vad sa du?” Kvinnans röst lät underlig, tjock och guttural, och orden flöt ihop.

”Är du min mormor?” sa hon igen. ”Jag är” – hon knackade på adresslappen som var fastnålad i hennes kappa – ”jag är Emma Molinero.”

När kvinnan inte svarade utan vände sig om och tittade på sin man sköljde en våg av fruktan och ensamhet genom henne och hon började pladdra. ”Kyrkoherden sa att det var den här gården. De skjutsade mig till avtagsvägen. Jag gav mig i väg i morse. Det var väldigt tidigt, jag steg upp mitt i natten. Jag ville inte åka och de ville inte att jag skulle åka, men pappa ville det för mammas skull…”

”Vad i all världen…” Kvinnan böjde sig ner och sa ganska vänligt: ”Du har kommit till fel ställe, lilla vän. Jag är inte din mormor. Vad sa du att du hette?” Hon böjde sig fram och läste på adresslappen. Sedan rätade hon på sig och tittade på sin man för ett ögonblick innan hon mumlade: ”Herregud! Lizzie. Det här är Elizas unge. Han var utlänning, eller hur, han på marknaden och hade ett sånt namn?” Hon pekade på Emmas bröst. ”Och hon har vetat om det, den satkärringen! Kommer du ihåg breven? Ja, jag säger då det. Hon ville inte tala om för oss vem breven var från, men jag gissade att det hade något att göra med Eliza, eller hennes man, eftersom Eliza är död.”

”Var är hon?” Det var första gången mannen hade sagt något och hans röst var som kvinnans, tjock och guttural, och kvinnan svarade: ”Hon hjälper målaren. Hon borde vara här snart. Ja, jag säger då det!”

Kvinnan böjde sig ner mot Emma igen och sa: ”Gråt inte. Din mormor bor här. Inte här” – hon gjorde ett kast bakåt mot huset – ”utan där borta.” Hon pekade bort mot uthusen. ”Hon arbetar åt oss och mr Bowman i stugan.” Hon pekade åt det motsatta hållet mot öppningen i muren och vägen bortom den. ”Så det är bäst du kommer med in och väntar på henne. Ge mig väskan.”

När hon lyfte väskan sa hon: ”Så tung den är! Vad har du i den – stenar?”

”Nej”, sa Emma med svag röst, ”det är min pappas piskor och hans knivbälte.”

”Du milde!” Kvinnan tittade på sin man. ”Piskor och knivbälten. Ha! Men kom med in nu.”

Emma följde kvinnan över gården och runt hörnet på huset, genom en bakdörr och in i ett rum som verkade proppfullt med alla möjliga saker.

”Sätt dig där borta.” Kvinnan pekade på en pall nära en öppen spis med galler för och ett stekspett hängande ovanför. Hon var varm och trött och törstig och ville minst av allt sitta nära en eld. Rummet verkade kvalmigt och det var fyllt av en mängd lukter som hon inte kunde namnge därför att ingen av dem representerade lök eller kryddväxter eller trärök eller vått gräs.

Hon tänkte just att hon inte tyckte särskilt mycket om kvinnan och inte heller om mannen när kvinnan sa till henne: ”Vill du ha ett glas kärnmjölk?”

”Ja tack.” Hon visste vad kärnmjölk var, hon hade ofta fått det på bondgårdarna där de stannade för att köpa ägg och grönsaker.

Hon tog tacksamt emot muggen med kärnmjölk och när hon drack ur den nästan i ett drag sa kvinnan: ”Kors, du var allt törstig du.” Sedan tittade hon mot den öppna dörren och sa till mannen som nu hade satt sig vid kortändan av bordet som stod mitt i rummet: ”Nu kommer hon.”

Emma hade en känsla av att hon hade slutat andas och att hennes bröst snördes samman och det var inte förrän kvinnan steg över tröskeln och sedan tvärstannade och stirrade på henne som hon häftigt drog in den varma luften.

”Du har besök, Lizzie. Visste du inte att du skulle få besök? Hon trodde att jag var hennes mormor.” Bondhustrun gav till ett skrockande skratt innan hon fortsatte: ”Syndens lön och livslevande till på köpet.”

Emma hoppade nästan till på stolen när kvinnan svängde runt mot sin matmor och utbrast: ”Det var ingen synd, hon var gift! Hon skickade vigselattesten till mig. Du såg den själv.”

”Tänk på vad du säger. Tänk på vad du säger, Lizzie Crawshaw. Du glömmer vem du talar till. ” Bondhustruns ton var inte längre godmodigt raljant och kvinnan som stod i dörren gav henne svar på tal. ”Det är något som jag aldrig tillåts att glömma. Trettinio år av mina fyrtifem har jag påmints om det vareviga dag av den ena eller den andra.”

”Har du hört på den, va?” Den långa kvinnan vände sig till sin man och han svarade: ”Ja, jag hörde. Tar du dig ton, Lizzie?”

Emma såg från den ena till den andra och lade märke till att mannens röst inte var så ovänlig som hustruns. Men hennes blick stannade på kvinnan i dörröppningen. Hon var mycket kortare än bondhustrun och fetlagd. Hon hade på sig en linnehätta med en veckad remsa baktill. Hårslingorna som stack fram vid kinderna var ljusa. Hennes ögon var klarblå och fulla av vrede… Detta var hennes mormor och hon sa: ”Sätt tiggare på hästryggen så rider dom till helvetet.”

Emma ryckte till när bondhustrun skrek: ”Upp med dig och följ med din mormor!”

Hon lydde inte genast utan tittade på den kortare kvinnan som om hon väntade på att hon skulle säga något. Efter några sekunder gjorde hon det också. ”Kom med mig”, sa hon.

Emma lyfte hastigt upp väskan och gick bort till mormodern som utan att se på henne, för hon höll blicken fäst på bondhustrun, lade handen mitt på ryggen på henne och föste henne ut på gården. Sedan gick hon före henne och muttrade någonting som Emma inte kunde uppfatta, men hon följde efter henne och måste småspringa för att hålla jämna steg med henne förbi en ladugård, ett stall och en stor lada och sedan runt ett hörn och förbi två grisstior. De låg vid kortändan av ett fält på vilket det stod långa hönsburar. Efter att ha gått över ett öppet område på vilket det stod olika jordbruksredskap både av trä och järn kom de till ett öppet plant stycke mark på vilket det låg en stuga.

Till och med Emma tyckte att det var en mycket liten stuga. Den var byggd av ohuggen sten som hade sammanfogats liksom på måfå. Det fanns ett fönster och en dörr på framsidan. Den hade skiffertak ur vilket en skorsten stack upp.

Väl inne i stugan blinkade Emma och såg sig omkring. Hon såg att det fanns ett fönster till, ett mindre fönster, och en dörr i bortre änden av rummet och vid väggen bredvid den ett stort skåp. Till höger om henne och inbyggd i hörnet var det en öppen spis med en rund järndörr ovanför och mitt i rummet stod ett litet bord. En stol var inskjuten under det och bredvid det stod en gungstol. På väggen till vänster om henne hängde ett litet smalt skåp med hyllor ovanför och bredvid det stod en stege lutad mot väggen. Hon kunde inte se någon säng någonstans.

De stod mitt emot varandra i halvdunklet. Emma stirrade på sin mormor och mormodern stirrade på henne.

Emma ville säga något, hon ville röra vid kvinnan framför sig och av någon anledning trösta henne.

Mormodern var den som först bröt tystnaden. ”Han borde inte ha gjort det”, sa hon. ”Han hade ingen rättighet att skicka hit dig.”

”Han är död. Min pappa är död.”

”Jag vet det, annars skulle du inte vara här. Men jag säger ändå att han hade ingen rättighet att skicka hit dig. Du kan inte ställa några krav på mig. Jag tog min hand ifrån henne när hon gav sig i väg med honom. Jag slet och släpade för att kunna ge henne en anständig uppfostran och så gav hon sig av med en marknadsgycklare… Avskum.”

Emma hade aldrig hört ordet ”avskum” förut och visste inte vad det betydde, men hon förstod av mormoderns ton att hon inte hade tyckt om hennes pappa. Och hon sa med en röst som darrade men var full av trots: ”Min pappa var en god människa. Alla älskade honom och han var duktig. Han kunde klara nästan allt utom att sluka eld.”

Hon såg hur mormodern slöt ögonen och vände bort huvudet. Sedan tittade hon på henne igen och sa: ”Vad ska jag göra med dig? Jag orkar inte ta ansvaret för nån annan. Och hon kommer att se till att du arbetar. Gud ska veta att hon kommer att göra det. Förstår du det?” Hon sköt fram huvudet mot Emma.

”Jag kan arbeta.”

”Kan du arbeta? Ha! Vad vet du om arbete som åkt omkring med en cirkus och en hop lata tjuvstrykrar?”

”Det var de inte alls. Det var de inte alls.” Emmas röst darrade inte nu. ”De var snälla och trevliga allesammans och jag ville inte komma hit.”

”Varför gjorde du det då?”

”Därför att pappa fick farbror Tummond att lova att han skulle skicka mig till dig.”

”Å herregud.” Mormodern skakade häftigt på huvudet, satte sig sedan i gungstolen, grep tag i armstöden och gungade några minuter innan hon plötsligt slutade upp med det och sa: ”Nu är du här i alla fall. Ta av dig kappan och ju fortare du lär dig knepen desto bättre för dig.”

Emma tog av sig kappan och hatten och när hon öppnade väskan sa mormodern: ”Vad har du i den där?”

”Pappas och mina piskor och hans knivbälte.”

”Va?”

Lizzie Crawshaw såg på när hennes dotterdotter tog upp ur väskan något som såg ut som en polerad svart, ungefär trettiofem centimeter lång träbit runt vilken hade virats en tjock läderrem som smalnade av till en nästan trådlik snärt. Sedan tog hon upp två likadana men mindre piskor och en rulle av mjukt läder ur vilken ett antal träskaft stack ut.

”Gud i himlen! ” Lizzie skakade på huvudet när hon frågade nästan med vördnad i rösten: ”Vad användes dom där till?”

Emma såg glad ut när hon svarade: ”Till att kasta. Han kunde kasta dem runt omkring mamma och mig med. Och jag kan kasta dem. Han visade mig hur jag skulle göra. Fast mina knivar fastnade inte alltid.” Hennes leende blev bredare. Sedan stack hon in handen innanför klänningen och stretade någon minut med att ta bort nålen som höll fast sämskskinnspungen.

Hon höll den i sin utsträckta hand när hon gick fram till gungstolen och sa: ”De här är till dig, du kan få dem.” Mormodern tittade ner på pungen innan hon tog den och vägde den i handen. Sedan knöt hon upp snöret och hällde ut innehållet i handflatan och satt och stirrade på de tolv guldmynten. Hennes underkäke sjönk långsamt ner och hon tittade från dem till flickan som stod framför henne, flickan som inte var det minsta lik hennes dotter. ”Sovereign?” mumlade hon.

”Det finns tolv stycken. Det fanns fjorton, men jag gav tant och farbror Tummond en var därför att pappa tyckte om dem och de var så snälla. De sa att de här var mina, så du kan få dem.”

Emma såg hur mormodern blundade hårt och hur hennes haka föll ner mot bröstet när hon mumlade något. Men hon talade så lågt att Emma inte kunde uppfatta orden förrän mormodern lyfte huvudet igen och sa: ”Tolv sovereign – över två års arbete. Tolv sovereign.” Sedan nickade hon åt Emma och fortsatte: ”Vet du, jag har aldrig sett så många på en gång under alla år jag arbetat. Jag måste lämna allt jag förtjänade hemma ända tills min far dog för tre år sen. Året därpå blev jag tokig och gjorde av med allt jag hade förtjänat, fem pund, på en gång.” Hon slöt ögonen igen och skakade på huvudet och mumlade sedan: ”Vad är det jag säger? Men flicka lilla” – hennes röst förändrades och hon makade sig ut på kanten av gungstolen och lade handen på Emmas axel, bara för att ta bort den igen som om den hade bränt henne. Hon svalde häftigt innan hon mumlade: ”Säg ingenting om pengarna till henne, till frun. Säg ingenting till någon. Hör du det?”

”Ja.”

”Men förstår du?” Hon lade handen på Emmas axel igen och den här gången lät hon den ligga kvar. ”Om dom trodde att jag hade så mycket pengar skulle dom ta dom ifrån mig på ett eller annat sätt. Vet du vad?” Hon makade sig in på stolen igen. ”Jag skulle kunna gå härifrån nu med detsamma.”

Det uppstod en tystnad under vilken Emma väntade på att mormodern skulle fortsätta och hon såg henne le för sig själv innan hennes haka plötsligt föll ner igen och hon mumlade: ”Men jag skulle inte göra det, jag kan inte, jag är bunden, jag är bunden på mer än ett sätt.” Hon reste sig, gick bort till bordet och stod där med händerna pressade mot det och tittade ner på dem, och Emma stod och tittade på henne.

Efter en stund frågade mormodern: ”Är du hungrig?”

”Ja.”

”Det finns fårkött och bröd i skåpet och mjölk i tillbringaren. Där borta.” Hon pekade. ”Gå och ta fram det. Ju förr du gör dig nyttig dess bättre… Vad kallas du, för resten?”

”Emma.”

”Emma… Jaha, det var ju enkelt och bra. Men ta bort den där adresslappen på din kappa innan du gör något annat. Och använd inte det namnet hädanefter.”

”Emma?”

”Nej, ditt efternamn, det utländska namnet. Jag vill inte höra det. Från och med nu ska du bära din mors namn, Crawshaw, Emma Crawshaw. Har du förstått?”

Nej, det hade hon inte, inte riktigt, och hon tyckte om sitt namn, men hon ville göra mormodern till lags. Ja, hon ville göra henne till lags, för hon kände att hon skulle kunna tycka om henne med tiden, så hon sa: ”Ja, mormor.”

Kvinnan slöt ögonen igen när hon hörde den benämningen.

4

Under de följande dagarna introducerades Emma i ett nytt liv. Hon fick veta att hon skulle kalla Yorkless hustru ”frun” och Jake Yorkless ”herrn”. De tolvåriga tvillingarna kunde hon kalla Barney och Luke och när hon hade lärt känna dem insåg hon att hon tyckte bra om Barney men inte om Luke. Den elvaårige Pete och den tioårige Dan betraktade hon som nästan jämnåriga med henne, för om Barney och Luke var långa verkade de andra två vara under medellängd.

Billy Proctor, lagårdskarlen, betraktade hon som en gammal man på grund av hans polisonger. Sin mormor betraktade hon som en gammal kvinna och ändå hade hon inga rynkor i ansiktet.

Morgonen efter det hon hade kommit hade hon fått sin plats på bondgården. Hon skulle få tre pence i veckan. De uppgifter som tilldelats henne var diverse småsysslor i köket, som till exempel att sopa golvet, skura grytorna och diska porslinet under mormoderns överinseende. Utomhus skulle hon sköta hönsen. Förutom att hon skulle samla ihop äggen och lägga ny halm i redena skulle hon skrapa bort spillningen från golvet. Det skulle gå lättare fick hon veta om hon tog aska från spisen och strödde ut den i burarna. Det arbetet hade tydligen tidigare skötts av Dan.

Hon tyckte om arbetet och lärde sig snabbt. Hon tyckte bäst om att arbeta i hönsgården därför att hon då fick vara utomhus. När hon var i köket kändes det som om hon inte kunde andas.

Så var det deras matordning. Mormodern hjälpte till med att laga middagen, men ingen av dem satt med vid bordet. I stället lade bondhustrun deras mat i en skål och de tog den med sig till stugan och åt den där. Man gjorde likadant med Billy Proctors mat. Det var bara det att han inte hade någon stuga. Emma upptäckte att han åt sin mat i det illaluktande rum där grytan som man kokade svinmaten i stod, det vill säga om det regnade eller var kallt. Annars åt han den där han sov på loftet ovanför stallet.

Eftersom det fortfarande var sommar återvände alla till fälten efter kvällsmaten. Alla sädesskylar hade tagits in, men nu måste de räfsa och plocka ax och Jake Yorkless såg till att vartenda halmstrå togs upp. Han upprepade gång på gång med halvsjungande röst: ”Slösa inte, för den dagen kommer då du behöver allt.”

Ute på fälten var bonden en glad man. Han daskade sin fru i baken och kallade henne Dilly och låtsades ge sina söner örfilar och fick dem att skratta. Och han skämtade med Billy Proctor. Den enda som han inte skämtade med och inte skrattade med var Emmas mormor.

Emma var lite rädd för bonden och hans fru och för Luke ända tills hon använde piskan för första gången då rädslan lämnade henne och trotset tog dess plats.

Hon hade nu varit fem veckor på gården. Vädret hade förändrats: det kom isande vindar från havet, det var rimfrost på gräset på morgnarna och när hon skulle över gårdsplanen till hönsburarna sprang hon för att hålla sig varm.

Hon hade tagit för vana att tala med hönorna. De var en blandning av vit leghorn och röd rhode island och en enda tupp härskade över allesammans. Det var en grann tupp och han hade vant sig vid henne, för han kom struttande mot henne när hon kom in genom grinden. Hon tyckte om hönorna utom två av dem. De var röda rhode island med tjock fjäderdräkt och de hade ryckt av nästan alla fjädrar på en vit leghorn. Den stackars fågelns huvud och stjärt var alldeles kala och när hon den här morgonen kom ut på fältet såg hon att de hade gett sig på sitt offer igen och ryckte ur fjädrar på den vita hönans bröst nu och den arma fågeln sprang runt i cirklar och kacklade högljutt.

När hon sprang fram för att skilja dem åt ropade hon: ”Ni kommer att hamna i grytan, ni två, om ni inte aktar er. Låt henne vara! Stackars Betsy.”

När den ena av dem efter att ha blivit bortjagad kom tillbaka och angrep sitt offer igen for bilden av miss Newbourn som tränade sin råka genom huvudet på henne. Hon brukade fånga den med pisksnärten när den gav sig för långt bort, för miss Newbourn kunde också använda piskan. Som hon hade förklarat för Emma: man måste göra det i början för att få dem att göra det man ville, men man måste ta det varligt.

Det var vad hon skulle göra med de där två rackarna, hon skulle lära dem att uppföra sig ordentligt.

Hon sprang bort till stugan men inte till dörren utan runt till gaveln där en trasig och skranglig stege ledde genom en lucka till ett utrymme under taket som inte under några förhållanden kunde kallas vind, för det var bara en och en halv meter där det var som högst och sex decimeter på sidorna. Det var här hon sov. Hennes mormor sov i den stora skåpsängen som fälldes ner från väggen i rummet inunder. Hon ville inte ha henne sovande hos sig, hade hon sagt den första kvällen, och hon hade burit upp en halmbal till utrymmet under taket, där hon tydligen själv hade sovit en gång. Inuti stugan ledde den andra stegen och en lucka i taket upp till utrymmet ovanför det.

Mormodern hade berättat att den lilla stugan en gång hade varit hopbyggd med den ursprungliga bondgården som hade legat här och att en del av stugan hade använts för djuren. Huvudbyggnaden hade förstörts vid en eldsvåda och det mesta av stenen hade använts till att bygga den nuvarande bondgården för nästan hundra år sedan.

Emma hade ingenting emot att sova i det trånga utrymmet därför att hon kunde skjuta upp luckan och ligga på sidan och titta upp i himlen och det var precis som att sova i tältet.

Nu klättrade hon upp för stegen, kröp på alla fyra bort till det ställe där hennes tygväska låg, grävde i den och drog fram den minsta av de tre piskorna. Hon virade upp pisksnärten som hade varit lindad om skaftet och knyckte till med handleden så att pisksnärten, som hade snott sig när den rullades ihop, rätades ut.

Hon gick ner för stegen igen, över gården och in på fältet. De båda tyrannerna hade gett sig på sitt offer igen. Hon ställde sig en liten bit från dem och började klatscha med piskan. Först var hennes handled stel och när hennes lilla hand svängde hit och dit tänkte hon att hon måste träna för annars skulle hon glömma allt som hennes pappa hade lärt henne.

Plötsligt verkade det som om den nästan två meter långa pisksnärten fick liv. Den flög fram tätt över marken och änden snodde sig om den röda rhode islandshönans ben så att de bands samman och fågeln gav till ett sådant skrik att tuppen gol och kom flygande till hennes hjälp. Sedan satte alla de femtio hönsen i gång med ett sådant kacklande och oväsen att hon skrek åt dem: ”Håll mun allihop! Håll mun!”

Hon hade inte märkt att Luke hade kommit dit och medan han stirrade på den stora röda hönan som låg på sidan med benen hopbundna av pisksnärten skrek han åt henne: ”Vad tar du dig till?”

”Jag dresserar den”, skrek hon tillbaka. ”Den håller på att hacka ihjäl Betsy. Titta.” Hon pekade med andra handen.

”Släpp den. Du är vrickad, man kan inte dressera hönor.”

”Jo, det kan man, man kan dressera alla djur. Det sa miss Newbourn”, skrek hon över hönornas kör.

”Pappa! Pappa!”

Hon hörde honom ropa och såg att han stod på den låga tegelmuren som kantade fältet.

Det verkade som om bonden i nästa ögonblick hade hoppat över de två fält som skilde dem från varandra och Lukes rop hade också lockat ut hans mor från huset och Dan från ladan.

”Gud i himlen! Släpp hönan.”

Med armen fortfarande utsträckt gick Emma med små steg runt den kacklande hönan medan hon tittade upp på bonden och sa: ”Den höll på att hacka ihjäl Betsy.” Hon visade på den nästan nakna Betsy med ett kast med huvudet.

”Släpp den jävla hönan.” Bonden grep tag i hennes hand så att armen ryckte till och hönan som släpades några centimeter över marken blev hysterisk.

Nu höll Jake Yorkless hennes handled som i ett skruvstäd, men han måste bryta loss hennes fingrar från piskskaftet. Han fick hjälp av sin fru som höll fast Emma och utbrast: ”Din lilla argbigga! Inga piskor kommer att användas här utom på dig. Ja, utom på dig. Och det är vad du tigger om. Jag har sagt det från början.”

Emma stod lite åt ena sidan och höll om handleden som kändes bruten och när hon såg bonden lägga piskskaftet över knät bet hon ihop tänderna för att inte skrika högt.

Tårarna strömmade nerför hennes kinder när han kastade den sönderbrutna piskan framför fötterna på henne och skrek: ”Om du använder den där igen, flicka, så ska jag randa dig gul och blå. Hör du det?” Sedan tittade han på hönan som reste sig på vacklande ben och sa helt kort: ”En av unghönorna.” Och hans fru svarade: ”Ja, en fin värphöna.”

”Kommer den att klara sig?”

”Jag är inte säker på att hon kommer att värpa efter att ha blivit så skrämd. Vi får se när jag undersöker dom i kväll.” Hon nickade åt Emma och tillade: ”Om hon inte värper som hon brukar får du betala äggen med dina tre pence.”

Tre pence i veckan, räknade Dilly Yorkless ut, det blev en shilling i månaden. Hon var inte dum, bondens hustru, när det gällde att räkna. Dessutom visste hon hur många ägg man kunde vänta sig varje dag, för hon brukade gå runt bland hönorna på kvällen och undersöka dem, som hon kallade sin metod att känna efter om ägget var färdigt att värpas, så ingen kunde ta något ägg.

Det sista bondhustrun sa till Emma när de gick från fältet var: ”Du får vara utan mat i dag, min flicka. Det kommer att lära dig… Och vänta tills din mormor kommer upp från stugan, då ska hon få höra vad du har gjort.”

Den enda ljuspunkten den dagen var när Barney kom fram till henne och med ett brett flin viskade: ”Är det sant att du fångade in en av hönorna och ställde till ett himla väsen?” När hon inte svarade utan bara böjde ner huvudet fortsatte han: ”Jag önskar jag hade sett det. Du måtte vara skicklig i att hantera en piska för hönor kan vara snabbfotade när dom vill det. Och det var en av mammas bästa hönor, en rhode island.” Han började skratta och tillade sedan: ”Du är allt en lustig liten jänta.”

Hon lyfte huvudet och tittade på honom. Han hade brunt hår, bruna ögon och stor mun. Det var en slapp mun, men den såg vänlig ut. Hon tyckte om Barney. ”De stora hönorna kommer att döda Betsy, hon har nästan inga fjädrar kvar”, sa hon sorgset.

”Sånt händer, det händer alltid med hönor, dom hackar på den svagaste. Det är likadant med alla djur, du kan inte göra något åt det.”

Hon ville vara uppnosig och säga: ”Kan jag inte?” därför att hon var arg inuti. Men vad kunde hon göra? Och de hade brutit av hennes piska. Hennes pappa skulle ha varit så ledsen om han hade vetat det. Men hon hade kvar pisksnärten och hon kunde göra ett nytt skaft, och det skulle hon. Hon nickade för sig själv. Ja, hon skulle göra ett nytt skaft och träna i smyg. De skulle allt få se!

Hon såg framför sig hur hon använde sin pappas piska och lät den sno sig runt Jake Yorkless ben och när hon såg hans fötter lämna marken och han föll på sidan som en häst som kastats omkull av farbror Tummond log hon för sig själv. Sedan förbyttes leendet till ett skratt och hon tittade på Barney och sa med en fnissning: ”Den skrek högre än grisarna.” Han puffade till henne på axeln och sa: ”Du är en lustig liten spansk lök.”

Den lilla puffen sa henne att hon åtminstone hade fått en vän på det här stället, men hans ord fick henne att inse att hon var annorlunda. På vilket sätt eller varför förstod hon inte ännu.

Frun och hennes mormor stod och pratade i köket och hon kände på sig att det inte var några snälla saker de sa. Fast orden verkade vanliga var det henne de talade om. ”Du är i alla händelser till större nytta här uppe”, sa frun.

”Det har dröjt länge innan du kom underfund med det. ” Mormodern lät arg.

”Nej, det har det inte, men det fanns ingen annan som kunde ta din plats. Nu finns det det, saker och ting är annorlunda.”

”Hon är bara en barnunge.”

”Hon är en lillgammal barnunge, om jag får säga min mening. Och hon måste i alla händelser lära sig. Hon är snart åtta och du började när du var sex, om jag minns rätt.”

”Vi började båda när vi var sex, om jag minns rätt.”

”Jodå, du minns rätt, Lizzie. Du minns alltid rätt när det gäller det.”

Det blev en kort tystnad. Sedan hörde hon mormoderns röst igen säga: ”Hon kan inte baka och laga mat åt honom.”

”Jag väntar mig inte att hon ska kunna göra det i dag eller i morgon, men du ska ta henne med dig några veckor och lära upp henne. Hon kan göra hushållsarbetet, vad det nu finns att göra, eftersom du själv har sagt att han inte låter dig röra någonting i hans målarrum.”

Det blev tyst igen och sedan sa mormoderns röst: ”Vet du vad du är, Dilly Tollett, du är en hämndlysten satkärring.”

”Tala inte i den tonen till mig, Lizzie Crawshaw, annars ska jag be Jake tala med dig.”

”Jaså, du ska det. Och vad kan han göra?”

”Han kan ta ifrån dig ditt arbete.”

”Ha! Jag kan se honom. Jag kan se honom när han blir tvungen att skaffa någon en anständig bostad och ge henne anständig mat och en anständig betalning. Ja, jag kan se honom göra det. Och du kommer ändå att ha mig inpå knutarna, för jag kommer att bo kvar i stugan. Du kan inte kasta ut mig därifrån, för det finns svart på vitt på att det är betalning till min mor för tjänster som hon gjort den smutsiga gamla knöl som var hans far. Och jag ska säga dig en sak, Dilly, om alla fick ut sin rätt skulle hon ha bott i det här huset och jag skulle ha stått där du står i dag.”

”Ut med dig innan jag tappar humöret.”

”Det vore synd. Det är ju då du visar ditt rätta ansikte, när du tappar humöret. Du lyckas dölja det för det mesta, det måste jag erkänna.”

”Ut med dig! Försvinn!”

Det blev en lång paus innan Emma hörde köksdörren slås igen med en smäll. Någon minut senare såg hon frun stå i skafferidörren. Hon var röd i ansiktet, läpparna var hårt sammanpressade och hon skakade på huvudet innan hon sa: ”Sluta med det där och följ med din mormor. Låt det vara! Låt det vara!”

Emma släppte trasan som hon hade torkat av skafferihyllorna med i hinken och gick ut medan hon torkade av händerna på sitt grova förkläde. Men hon måste tränga sig förbi frun i dörröppningen, för hon hade inte flyttat sig och när hon tittade upp på henne kunde hon inte se hennes ansikte för hennes barm som häftigt hävde sig.

Mormodern var i stugan när hon kom dit och hon sa bara: ”Ta av dig förklädet och rulla ihop det. Och gå och dra en kam genom håret.”

När Emma skyndade bort till stegen hejdade mormodern henne. ”Gå inte upp, det hinner vi inte. Kom hit.” Hon tog ner en svart kam från den låga spiselkransen och för första gången under deras bekantskap rörde hon vid sitt barnbarns huvud.

Kamningen var inte varsam men inte heller hårdhänt, för när håret hade trasslat ihop sig höll mormodern den övre delen av det i handen medan hon redde ut det.

Det var en skön känsla att få håret kammat, det var skönt att känna mormoderns hand i sitt hår. Det kom för henne att hon skulle kunna tycka om sin mormor. Hon tyckte i själva verket redan om henne och hon försökte föreställa sig hur det skulle vara om mormodern slog armarna om henne. Å, det skulle vara trevligt. Hon skulle tycka om det.

Utan att säga något mer lämnade de stugan men gick inte över gårdsplanen. Mormodern ledde henne runt mangårdsbyggnaden och bakom ekonomibyggnaderna. De gick över tre fält innan de kom till en dålig körväg och det var när de steg ut på den som mormodern började tala. ”Uppför dig ordentligt hos mr Bowman, han är en fin herre”, sa hon utan inledning. ”Och upprepa aldrig vad du än ser och hör när du är hos honom.” Hon vände hastigt på huvudet och tittade på Emma och tillade: ”Har du förstått?”

Emma nickade och mormodern fortsatte: ”Du hörde väl vad vi sa där borta, du har ju öron. Vet du vad?” Hon stannade och tittade ner på Emma. ”Hon och jag växte upp tillsammans, lekte med varandra, arbetade tillsammans, var unga flickor tillsammans. Det skulle man inte kunna tro. Hon växte upp i stugan som vi är på väg till nu. Hennes pappa var dräng och min var fåraherde. Gubben Yorkless fru hade dött så min mor skötte hushållet – och honom. Ja, och honom. Jake var förtjust i mig. Men hon där” – hon gjorde ett kast bakåt med huvudet – ”fick honom på kroken och såg till att han skulle bli tvungen att gifta sig med henne. Han var ändå inget att ha, en stor dum tölp, och jag hade kanske inte velat ha honom även om han hade erbjudit mig det och trots att han hade det gott ställt. Jag hade inget emot att hon fick honom, inte i början. Jag tänkte att några av oss måste ju ha tur ända tills hon började spela fin dam och apade efter Hudsons.” Hon gjorde ett kast med huvudet åt vänster. ”Det är den rika bonden som har den stora gården där borta. Hon brukar hälsa på dom, honom och henne. Och hon går i kyrkan på söndagarna. Herregud!”

Det var som om det sista ordet hade lyft henne från marken och hon gick hastigt vidare. Emma måste småspringa för att kunna hålla jämna steg med henne.

De kunde nu se en stuga av sten som till synes låg vid slutet av körvägen med en större väg på andra sidan. Mormodern tog till orda igen och sa nästan för sig själv: ”Hon kan inte hindra mig från att hälsa på honom. Jag är färdig med mitt arbete klockan sju. Så är det söndagarna.”

Emma hade sett den lilla hästen och den tvåhjuliga vagnen som stod i skuggan av ett träd på andra sidan vägen innan mormodern hade det. Åsynen av vagnen fick mormodern att sakta stegen och när de kom i jämnhöjd med den stannade hon och tittade på den och flyttade sedan blicken till stugans dörr. Den var öppen och medan hon tvekade kom två män fram i dörren. Den ene av dem kände Emma genast igen – det var kyrkoherden som hade varit så vänlig mot henne den dagen hon kom till byn. Igenkännandet var ömsesidigt, för kyrkoherden log brett mot henne när han steg ner på den ojämna trädgårdsgången och sa: ”Ser man på, min reskamrat. Hur mår du?” Han kom fram till henne och hon svarade: ”Bra, tack.” Han tittade på Lizzie och sa: ”Och det här är er dotterdotter?” Det var en fråga och när Lizzie inte svarade genast sa Emma: ”Ja.”

Kyrkoherden vände sig nu till mormodern och sa: ”Jag har tänkt komma och hälsa på er och jag har just fått tid med det. Församlingen är mycket stor och dagarna flyr sin kos.” Han gjorde ett uppehåll innan han tillade: ”Ni måste vara glad över att ha er dotterdotter hos er. Hon är så trevlig att vara tillsammans med.”

Lizzie sa fortfarande ingenting och det tycktes inte behövas, för kyrkoherden hade nu vänt sig mot den andre mannen och sa i en annan ton: ”Jag tittar in på tillbakavägen, Ralph.” Sedan tillade han: ”Det här var den största överraskning och glädje jag har haft på mången god dag.”

”Jag med, Henry. Jag med.”

Emma tyckte att mannen som de kallade målaren hade en trevlig röst. Båda männen hade trevliga röster som var annorlunda än dem på bondgården. Hon kunde inte förstå en del av de saker som sades där, särskilt när pojkarna pratade.

Kyrkoherden tittade på henne igen och sa: ”Du har inte varit i söndagsskolan ännu, eller hur?”

”Nej. Nej.”

”Då måste du komma på söndag. Jag har för mig att bondens pojkar går i söndagsskolan. Du måste följa med dem. Jag gläder mig åt att få träffa dig då.”

Emma lade märke till att han inte hade frågat hennes mormor om hon fick komma. Men han talade vänligt med mormodern nu, han skakade till och med hand med henne när han sa adjö till henne. Ändå hade mormodern inte sagt ett ord till honom.

Emma såg honom stiga upp i vagnen och när han lyfte handen för att vinka adjö tänkte hon just vinka tillbaka då mormodern muttrade: ”Det är inte till dig.” Och när hon såg åt sidan såg hon att målaren vinkade och hon visste förstås att hon hade haft fel när hon trodde att kyrkoherden vinkade till henne. Hon tyckte om honom, hon tyckte mycket om honom. Skulle hennes mormor låta henne gå i söndagsskolan? Vad var söndagsskolan? Det måste hon ta reda på.

Hon stod inne i stugan nu. Den var egentligen inte olik deras egen stuga, bara mycket större och så fanns det möbler i den. Under ett fönster fanns det ett ekbord och en stor skinnfåtölj stod bredvid den öppna spisen. Bredvid den fanns det en ugn.

Framför eldstaden stod det ett sprakgaller av mässing och en ställning av mässing från vilken det hängde en lång tång och en eldgaffel. Två stolar och en pall kompletterade möblemanget i rummet. Men det som genast drog till sig Emmas blickar var färgen som tycktes finnas överallt i rummet, för det fanns nästan inte en centimeter av väggarna som inte var täckt av oinramade tavlor som hängde huller om buller och ändå tycktes passa in i varandra som bitarna i ett pussel.

Mannen tittade på henne nu och log. Sedan satte han sig på huk så att hans ansikte kom i jämnhöjd med hennes och sa: ”Hej, Emma.”

Hon tittade upp på mormodern och sedan på honom igen och sa: ”Hej.”

”Vad heter du i efternamn?”

”Emma” – hon gjorde ett uppehåll – ”Crawshaw.”

Han sköt fram huvudet tills hans ansikte var bara några centimeter från hennes. Hon kunde se att hans ögon var glada och fulla av skratt när han sa: ”Ditt riktiga namn, din pappas namn?”

Hon tittade på mormodern igen, men längre den här gången. Men hennes mormor gav ingen antydan om hur hon skulle svara, så hon svarade på det sätt som hon ville och med stolthet: ”Emaralda Molinero.”

Han upprepade hennes namn: ”Emaralda Mo… li… nero. Det är ett vackert namn, det låter mycket trevligare än Crawshaw.” Han tittade upp på Lizzie och hon svängde på klacken och gick tvärs över rummet och ut genom en dörr.

Han reste sig upp, pekade på pallen och sa: ”Sätt dig.”

Hon satte sig lydigt och han slog sig ned i skinnfåtöljen mitt emot henne och såg oavvänt på henne med huvudet lite på sned. Han stirrade på henne ända tills det började hetta i kinderna på henne och då sa han: ”Du är vacker. Vet du det, Emaralda?”

Hon skulle just säga nej när hon hörde mormodern ropa: ”Tala inte till henne på det sättet, hon kan bli övermodig snart nog ändå. Och det finns inte plats för skönhet i hennes liv och det som det kommer att medföra.”

”Det finns plats för skönhet i alla människors liv, Lizzie, och ingen surhet i världen kan ändra på det.”

”Hon är bara ett barn och…”

”Ju förr hon lär sig uppskatta det som är vackert i livet dess bättre.”

Emma tittade lite oroligt på målaren. Han lät arg och han såg arg ut, skrattet hade försvunnit ur hans ögon. Han lyfte handen och rufsade till sitt tjocka hår, som var mycket långt och nästan nådde ner till axlarna. Han var inte särskilt lång, ungefär som boxaren Charlie Lamb. Hon liknade ofta folk vid boxaren Charlie Lamb, hon visste inte varför. Men Charlie hade varit undersätsig och stark. Den här mannen var mager, magrare än kyrkoherden, och hans ansikte var blekt. Men det var ett stort ansikte och han hade en stor mun. Alla hans anletsdrag verkade stora, men hon tyckte att de passade hans ansikte för han såg trevlig ut, inte stilig, bara trevlig.

Hennes mormor grep tag i hennes hand och nästan ryckte upp henne från pallen och drog henne med sig in i det andra rummet. Det visade sig vara köket, men det var ett mycket litet kök. Utom eldstaden och ugnen innehöll det bara ett litet bord, en pump ovanför stenhon, en tallrikshylla på väggen och en liten hylla med delftfajans och ett skåp. Genom den öppna bakdörren kunde hon se en stensatt gård och något slags uthus på andra sidan den. En sak till som hon lade märke till i köket var en stege som var fäst vid väggen och hon gissade att den ledde till ett utrymme under taket likadant som det som fanns i deras egen stuga men större.

”Sätt på dig det där förklät”, sa mormodern till henne, ”och skala åtta potatisar från den där korgen” – hon pekade på den där den stod bredvid vasken – ”och en rova och några morötter, och ta inte hela dan på dig. Om du behöver vatten pumpar du upp det.” Hon tog några tag med pumphandtaget och en vattenstråle sprutade ner i vasken. Sedan knöt hon ett grovt förkläde över det vita förkläde med bröstlapp som hon hade på sig och gick in i det andra rummet.

Emma måste koncentrera sig på potatisskalningen för hon kom på sig med att ideligen titta ut genom det lilla fönstret ovanför vasken. Fälten utanför sträckte sig oändligt långt bort. Några var starkt gula, några bruna, några svarta. När hennes ögon hade vant sig vid avståndet urskilde hon en plöjare med en svärm fiskmåsar efter sig.

Hon tänkte just att hon tyckte om den här stugan – det var en mycket bättre stuga än deras – och att hon tyckte om målaren när hans röst nådde henne. Han sa lågt men högt nog för att hon skulle höra det: ”Oroa dig inte för mig, Lizzie.” Han lät otålig. ”Jag klarar mig ju fem dagar i veckan. Nej, sex dagar i veckan om man räknar timmarna och jag är glad över att få ha flickan här.”

Hon slutade skala och lade huvudet på sned för att höra mormodern säga: ”Då kommer du inte att sakna mig då?”

”Å Lizzie, Lizzie.”

”Du har inte alltid sagt mitt namn på det sättet, du har dåligt minne.”

”Å, Lizzie, åren går, jag är inte längre den sjuke pojken som behöver tröst och du är inte längre…”

Emma släppte moroten i bunken och väntade och hon hörde mormodern säga nästan i en viskning och hon lät bitter: ”Jag börjar bli gammal, jag har fyllt fyrti. Jag är för gammal för det, det är vad du tänker.”

”Nej, Lizzie, nej, det är inte vad jag tänker. Jag håller fortfarande av dig, det vet du. Jag kommer alltid att vara tacksam mot dig för allt du gjorde för mig för många år sen och har fortsatt att göra.”

”Men du vill inte att jag ska fortsätta nu.”

”Nej! Nej! Du missförstår mig.”

”Du kan säga vad du vill, men du har inget emot att flickan tar över. Om jag inte kan komma hit under arbetstid kan jag bara komma sent på kvällen eller på söndagarna, och det behövs bara att dom får se mig här en söndag när dom är ute och promenerar för att det ska sätta fart på skvallret. Och gudfruktiga som Dilly och Jake är nu kommer dom att vara på dig om att du ska flytta.”

”Det tror jag inte.” Målarens röst lät lugn nu. ”Som du så ofta har påpekat betalar jag två shilling i veckan som de ger dig i lön där borta. Och vilka andra skulle betala sex pund och tio shilling om året för en stuga som den här? Ånej, de kommer inte att be mig flytta och de kan inte köra bort dig, så jag tror inte du behöver frukta något från det hållet.”

”När det är sagt så har du inget emot om du inte träffar mig mer?”

”Å Lizzie, hur kan du säga något sådant?”

Under den tystnad som följde lade Emma de tvättade potatisarna, rovan och morötterna i friskt vatten. Sedan torkade hon händerna och stod och såg sig omkring innan hon tog några steg mot vardagsrumsdörren, men där stannade hon gapande av förvåning när hon fick se mormodern och målaren stå med armarna om varandra. Och hon spetsade öronen när mormodern sa med en röst som hon aldrig hade hört henne använda förut: ”Du är allt jag har i livet, Ralph, överge mig inte. Då skulle jag dö. Jag skulle dö, säger jag. Att träffa dig är det enda jag lever för, det finns ingenting annat.”

”Du har flickan nu”, sa målaren med låg röst.

”Å det… Hon betyder ingenting för mig. Hon är bara den där spanska cirkusartistens avkomma.”

”Hon är ett vackert barn och intagande, det lilla jag har sett av henne.”

” Ja. Men det kommer inte att vara till någon glädje för henne. Ett utseende som hennes är aldrig det, inte med hennes temperament.”

”Har hon temperament?”

”Det kan man lugnt säga, jag berättade ju om den där historien med hönan. Hon satte sig upp mot Luke häromdan. Hon tycker inte om honom. Det gör inte jag heller. Han är en översittare och ändå stod hon på sig och det tyckte han inte om.”

”Bra gjort av henne.”

”Men vi, Ralph. Du kommer väl aldrig att säga att du inte behöver mig?”

”Nej, Lizzie, nej. Det kommer jag aldrig att säga.”

Emma spärrade upp ögonen när hon såg mormodern hålla om målarens huvud med båda händerna och trycka sin mun mot hans. Hon höll den fortfarande tryckt mot hans när Emma gick tillbaka till köket. Hon stod vid vasken och bet sig hårt i läppen. Hon hade sett sin mamma och pappa kyssas och det var på något sätt rätt, men hennes mormor var en gammal kvinna. Och målaren – var han gammal? Nej, han var inte gammal, inte som hennes mormor.

Hennes mormor sa att hon inte fick skvallra om något som hon såg eller hörde här nere, men så erinrade hon sig att frun uppe på gården redan visste om det. Och det var därför hon på något sätt var glad över att kunna hindra hennes mormor från att arbeta åt målaren.

Emma visste inte om hon tyckte synd om mormodern eller inte därför att hon hade blivit en annan människa, en människa som inte längre var en gammal kvinna.

5

Hon hade varit i söndagsskolan sju gånger. Hon brukade gå ner till byn, gå bakom pojkarna, och vid två tillfällen hade hon pulsat i snö som gick upp till knäna, allt i högsta grad mot mormoderns vilja.

Trots att hon nu visste att hon inte betydde någonting för mormodern – hon hade ju själv sagt det – hade hennes egna känslor för henne inte förändrats och hon fortsatte att försöka göra henne till lags. Hon lydde henne för det mesta, men när hon hade försökt hindra henne från att gå till söndagsskolan hade hon ställt till bråk och till och med gått så långt att hon hade övat ett slags utpressning genom att säga att hon skulle be frun om tillåtelse i stället och då hade hon låtit henne gå. Mormodern hade stirrat på henne på ett mycket konstigt sätt och sagt någonting som hon inte riktigt förstod, nämligen: ”Din hjärna är för stor för ditt huvud och ditt huvud är för stort för din kropp och det kommer att explodera en vacker dag.”

Hon hade fått sin vilja fram den dagen och nu gick hon ännu en gång och pulsade i snösörja den här speciella söndagen på väg till S:t Jude.

Bortsett från det som hon fick lära sig i söndagsskolan tyckte hon om att gå genom byn, för människorna där pratade vänligt med henne, men mest av allt tyckte hon om att tala med kyrkoherden på söndagen.

Emma hade aldrig förut haft något att göra med präster så hon visste inte att den här prästen var mycket ovanlig: han var inte högfärdig som de flesta präster var, han talade inte alltid om himlen eller helvetet som de flesta präster gjorde och han insisterade inte på att pojkarna skulle sitta skilda från flickorna i söndagsskolan. Men miss Wilkinson gillade det inte och så fort kyrkoherden hade avslutat sin lektion skilde hon dem åt och inte på något vänligt sätt. Barnen brukade vänta på det och fnissa och skratta medan de bytte plats.

Ibland försökte Emma gå tillsammans med Barney, men när hon gjorde det slöt Luke upp på andra sidan om henne. Hon hade kommit underfund med att tvillingarna delade allt de hade. Men inte Pete och Dan: de slogs jämt och inte på skoj utan ofta med en hätskhet som gav dem ärr på knäna och smalbenen.

Dessutom hade hon, utom nöjet att lära sig bokstäverna och läsa bibeln, som på sätt och vis verkade mindre viktig utom att hon tyckte om några av berättelserna, träffat andra små flickor: Lily Mason, slaktarens dotter, Angela Turnbull, specerihandlarens dotter, och Jane Tate vars far ägde värdshuset. Allesammans var snälla mot henne. Angela Turnbull gav henne nästan alltid karameller och det såg hon fram emot.

Rummet innanför sakristian var kallt och barnens andedräkt steg upp som ånga. Hon satt mellan Barney och Luke och Luke knuffade ideligen till henne med höften, vilket avvände hennes uppmärksamhet från det som kyrkoherden sa. Han berättade om Jesus och om att Han älskade barn.

När Luke gav henne en extra hård knuff sträckte Barney ut armen bakom henne och puffade till honom, men Luke bara skrattade. Men han slutade knuffas.

Sedan sa kyrkoherden: ”Nu ska miss Wilkinson ta hand om er och lära er bokstäverna. Jag hoppas ni har arbetat mycket med dem den här veckan. Jag ska titta på dem sen. Gud välsigne er allesammans.” Och de svarade i korus: ”Gud välsigne kyrkoherden också.”

Så fort han hade lämnat rummet sträckte miss Wilkinson ut armen och pekade och hennes finger blandade om dem som en gaffel blandar ihop ägg när man gör äggröra. Och nu satt Emma bredvid Angela Turnbull och Angela stack något i handen på henne och när hon tittade ner på det vidgades hennes ögon av glädje för gåvan var en färgad karamellstång. Hon ville slå armarna om Angela och kyssa henne, men hon visste att man inte fick slå armarna om folk och kyssa dem. Det var fult. Hon hade inte tyckt att det var det förrän hon hade sett mormodern och målaren, för de kringresande marknadsgycklarna – vad det livet verkade avlägset nu! – kramade ofta om varandra, särskilt om de hade haft en bra publik. Eller om de hade fått god mat och druckit några flaskor öl. Men vad hon sa till Angela var: ”Å tack, tack. Vad du är snäll.” Och Angela log över hela sitt runda, rödkindade ansikte och solade sig i sin mörka klarögda kamrats tacksamhet, hennes kamrat som såg annorlunda ut än alla de andra barnen i byn.

När lektionen var slut – de hade lärt sig stava till bibel, Jesus, Maria och Josef, det heliga landet och slutligen till Jerusalem, som var lika knepigt att säga som att skriva – rusade de allesammans tacksamt ut, där de togs emot av kyrkoherden som klappade var och en på huvudet och sa några vänliga ord. Han sparade som vanligt Emma till sist och i dag böjde han sig ner mot henne och sa: ”Hur går det för dig, Emma?”

”Bra, kyrkoherden, bara bra.”

”Tycker du om att gå i söndagsskolan?”

”O ja!”

”Har du någon bok där hemma?”

”En bok?” Hon kisade med ögonen och skakade sedan på huvudet och sa: ”Nej, kyrkoherden, jag har ingen bok.”

”Då vill jag att du ska ta den här.” Han räckte henne ett litet paket och sa: ”Det är en liten bok med enkla berättelser och ett skrivblock och en penna.”

”En riktig penna?”

Han nickade och sa: ”Ja, en riktig penna, inte en griffel, en blyertspenna.”

”En blyertspenna?” Hon gjorde en liten rörelse med huvudet som antydde tvivel. ”Och jag kommer att kunna rita som på griffeltavlan” – hon visade på kyrkan med tummen – ”där borta.”

”Ja, det kommer du att kunna göra, Emma, precis som på griffeltavlan.”

”Å tack, tack, kyrkoherden.”

”Ingen orsak, Emma. Jag är säker på att du kommer att använda den väl.”

Under hela detta samtal hade de fyra pojkarna stått lite åt sidan och tittat på som de brukade göra när kyrkoherden talade med Emma. De kunde inte riktigt förstå varför han alltid lät henne vänta till sist och varför han ville prata med henne. De hade frågat sin mor om det och hennes förklaring hade varit att flickan var okunnig, mycket okunnigare än andra och dessutom vild av sig och kyrkoherden försökte lugna ner henne, göra henne normal liksom. Så de stod och såg på när kyrkoherden gjorde Emma normal. De lade allesammans märke till att hennes ansikte strålade av glädje och någonting som de ännu inte kunde förklara för sig själva grep dem alla. Luke kanske förstod vad den känslan bottnade i och det drev honom att förstöra orsaken till känslan och det försökte han göra på hemvägen.

De hade inte gått långt när Pete sa: ”Öppna paketet, Emma, så vi får titta på det.”

”När jag kommer hem”, svarade hon. ”Jag kanske tappar det så att det blir smutsigt.”

”Så fumlig är du väl inte?”

Hon vände sig om och tittade på Luke och sa: ”Nej, det är jag inte, men jag vill inte öppna det förrän jag har kommit hem.”

”Låt henne vara”, sa Barney nu till Luke och Luke svarade: ”Jag har inte rört henne. Men hon är kyrkoherdens kelgris och hon gör sig till för honom. Varför gav han annars inte oss böcker och pennor, var lika mot alla? Det är inte rättvist. Hur som helst så är hon bara ett barnhemsbarn. Det är vad mamma säger, att hon är ett barnhemsbarn.”

”Det är jag inte! Det är jag inte!” Emma visste inte riktigt vad uttrycket barnhemsbarn betydde, men hon förstod av Lukes hånleende att det var någonting nedsättande.

”Jo, det är du!” sa Luke och sträckte ut handen för att rycka till sig det lilla paketet och när hon tryckte det intill sig med båda händerna och utbrast i barnslig hämndlystnad: ”Släpp det annars slår jag dig i ansiktet”, skrek han: ”Vad sa du att du skulle göra? Jag ska nog visa dig!”

Och nu brottades han med henne medan de tre bröderna skrek och hojtade. Barney protesterade, men Pete och Dan drev på honom.

När det lilla paketet slets ur händerna på henne och föll i modden hoppade de åt sidan och tittade på det ett ögonblick, och det steg upp inom Emma en känsla som förvandlade henne till en argbigga och i det ögonblicket var det tur att hon inte hade piskan i handen. Men utan den och inför den här stora pojken verkade hennes händer oanvändbara. Men som alltid när hon var i knipa gick hennes tankar tillbaka till marknadsgycklarna och eftersom det gällde att försvara sig gick hennes tankar till boxaren Charlie Lamb. Hon hade tittat på när Charlie tränade men aldrig sett honom i ringen därför att hennes pappa aldrig hade tillåtit henne att gå in i boxningstältet. Men nu kom hon ihåg ett av hans specialslag. Han knöt nävarna hårt, gjorde en rak stöt med vänstra armen och svängde sedan högra armen i en båge. Hon gjorde just det och om hennes huvud hade varit i jämnhöjd med Lukes skulle hon kanske ha skadat honom mer än hon gjorde: hennes vänstra knytnäve sköt fram nästan blixtsnabbt och träffade honom oavsiktligt under hakan. Han hade munnen öppen och när hans underkäke plötsligt stöttes uppåt bet han sig i tungan. Och när han skrek till träffade Emmas högra lilla näve honom på näsan och de andra blev förfärade när det rann blod både ur munnen och näsan på honom.

Det blödde inte så mycket men tillräckligt mycket för att hans tre bröders näsdukar skulle bli nedblodade och när han började springa hemåt följde bröderna efter honom. Till och med Barney övergav Emma och hon stod ensam kvar på vägen och tittade på det lilla paketet som hade trampats ner i modden.

Efter att ha tagit upp det gjorde hon inget försök att torka av det utan höll det tryckt intill sig utan att tänka på att kappan blev smutsig och nu begav hon sig också hemåt.

Hon darrade i hela kroppen när hon kom fram till bondgården. Hon var mycket ledsen nu för att hon hade slagit till Luke. Men han hade gjort henne illa och nypt henne på olika ställen när de slogs om paketet. Fast hon borde inte ha slagit honom så hårt att han blödde. Men han var större och äldre än hon. Hon tittade ner på sina små smutsiga händer. Frun skulle antagligen ge sig på henne.

Det gjorde frun sannerligen också. Hon stod och väntade på henne utanför köksdörren och hon gav inte Emma tid att försvara sig utan skrek ”Din elaka lilla slyna!” och grep henne i kappkragen och släpade in henne i köket och där slet hon paketet ur hennes nu slappa grepp och kastade det på elden inför den häpet stirrade familjen. Sedan tog hon en rakstrigel som hängde bredvid eldstaden under en liten spegel, grep tag i Emma igen och slog henne så hårt hon orkade med läderremmen på benen mellan kängskaften och kappan.

Trots att Emma hade yllestrumpor på sig sved det i skinnet och här hon gav till ett tjut av smärta skrek Dilly Yorkless: ”Jag ska lära dig, jag, om ingen annan gör det. Du ska inte komma hit med dina cirkuskonster. Du är en elak otacksam liten slyna.” Hon kastade ifrån sig rakstrigeln och utan att släppa greppet i Emmas krage släpade hon ut henne på gården och som en sista gest gav hon henne en rungande örfil.

Det slumpade sig så att Billy Proctor just hade kommit ut från ladugården och när han såg vad som hände skyndade han fram till dem och sa: ”Sluta, frun, sluta!”

”Lägg dig inte i det här, Proctor.”

”Hon är ju bara ett barn. Ni kunde ha slagit henne så att hon blivit döv.”

”Det kommer jag att göra. Jag kommer att slå henne fördärvad om hon så mycket som lyfter handen igen mot någon i min familj. Du skulle se vad hon har gjort med Luke.”

”Luke? Ha!” Lagårdskarlen skrattade. ”Gav hon sig på den stora drummeln?”

”Ja, hon gav sig på den stora drummeln, som du kallar honom, och han blöder ur näsan och munnen.”

När Emma, som grät högt, stapplade förbi Billy gav han matmodern en blick innan han vände sig om och ledde flickan ut från gården och bort till stugan. Där berättade han för Lizzie det lilla han visste och sa till sist: ”Jag hörde tösen skrika inne i huset när jag var i lagårn. Hon måste ha varit på henne där.”

”Vad gjorde hon med dig?” Mormodern böjde sig över henne och Emma pekade fortfarande snyftande på sina fotleder.

Lizzie föste henne framför sig bort till stolen och när hon hade satt sig drog hon ner ena strumpan och blottade ett antal ränder och märken efter slag och skråmor som blödde lite. Hon tittade upp på Billy Proctor och sa bittert: ”Herregud! Det här ska hon få stå till svars för.” Sedan vände hon sig till Emma och sa i befallande ton: ”Sluta! Sluta lipa och tala om för oss vad som hände.”

Emma berättade med bruten stämma vad som hade hänt så gott hon mindes det och när hon hade slutat sa Lizzie: ”Var är den där saken som orsakade bråket?”

”Hon… kastade den på elden.”

Lizzie tittade upp på lagårdskalen när hon långsamt sa: ”Om det nåsin har funnits en elak satkärring här i världen så är det hon, Billy.” Och han nickade och sa: ”Det har du rätt i, Lizzie. Sätt djävulen på en häst så rider han till helvetet, men när han är klädd i kjolar rider han dubbelt så fort. Var inte orolig, tös, jag är det inte. Jag säger jämt till mig själv att en dag ska jag ge igen, för dom är ett riktigt pack. Och skenheliga dessutom: dom sitter i kyrkan varenda söndag och gamle Crabtree blundade för allt som försiggick bara han fick sitt i sakristian efteråt. Men den här unga prästen är annorlunda.” Han böjde sig ner över Lizzie och skrattade när han sa: ”Dom är illa ute allihop och rädda, för han super inte. Han dricker bara mjölk eller vatten och han har varnat för starkspritens skadlighet från predikstolen.” Billys axlar skakade när han fortsatte: ”Dom talade om det på Tunnorna i går kväll. Till och med George Tate skrattade så magen hoppade. Det skulle förstås vara bra för hans kunder om det stoppades, men dom kan lika gärna försöka hindra floden från att stiga, eller va, Lizzie? Jag undrar vad den unge kyrkoherden skulle säga om han visste vad han sitter på eller predikar på, för spriten flödar rakt under predikstolen.”

”Det är synd att ingen talar om det för honom, om så bara för att ge dom där borta” – hon gjorde ett kast med huvudet åt sidan – ”en läxa, för han har ett välfyllt skåp…”

”Nej, hör du, Lizzie.” Lagårdskarlen rätade på ryggen och hans ansikte var allvarligt när han sa: ”Gör aldrig nåt sånt. Tänk inte ens på det, för du skulle få hela byn på dig, i varje fall dom flesta. Och så är det herrgårn. Mr Fordyke har reda på det och han går till och med krogrond ibland när han kommer ner från London.”

”Nog pratat om det. Räck mig den där skålen med vatten så ska jag tvätta av hennes ben och sen går jag dit. Och om du är i lagårn, Billy, och dörrn är stängd kommer du ändå att kunna höra vad jag säger.”

När lagårdskarlen skrattande gick ut sa Lizzie med låg röst: ”Det är ingen fara, lilla vän, jag ska inte göra dig illa. Jag måste bara få bort dom svarta håren från dina strumpor från dom här skråmorna, annars kan du få ont senare.”

Emma satt tyst nu, för skräcken och smärtan som hon nyss hade känt hade ersatts av en varm känsla som omslöt henne, för hennes mormor talade vänligt till henne. Hon hade inget emot att få ont i benen, i själva verket hoppades hon att hon skulle få det, för då skulle mormodern sköta om dem.

Andra delen

Vännen

1

Emma hade nu varit två år på bondgården och hon hade lärt sig många saker och lyckats skapa några nöjen åt sig, hemliga nöjen som hon bara kunde ägna sig åt på natten. Vad det övriga beträffade hade hon tvingats inse skillnaden i ställning mellan pojkarna på bondgården och henne efter den gången då bondhustrun hade gett henne stryk. Från den dagen hade man låtit henne förstå att hon var en tjänare och en tjänare av den enklaste sorten. När hennes mormor inte var närvarande behandlades hon följaktligen illa. Pojkarna var förbjudna att tala med henne och det gjorde de inte, med undantag av Barney som ibland växlade några ord med henne i smyg. Men det hindrade inte Luke eller de två yngre pojkarna från att gillra fällor för henne. De spände till exempel ut snören så att hon skulle snubbla på dem eller försökte knuffa omkull henne när hon var i svinstian, allt utan att yttra ett ord så som deras mor hade befallt.

Men under det sista året hade hon kommit på ett sätt att ge igen. Om de lyckades knuffa omkull henne grät hon inte längre utan slingrade sig som en ål där hon låg och kastade nävvis med grisspillning på dem och hon träffade nästan alltid sitt mål.

Under den här tiden hade Emma fått tre pålitliga vänner: en på gården i lagårdskarlen Billy Proctors gestalt. Så var det målaren mr Bowman. De brukade prata med varandra. Fast hon ibland inte fattade vad han sa fick han henne att skratta. Och så var det kyrkoherden. Hon tyckte mycket om kyrkoherden. När han besökte gården gjorde han alltid en omväg för att få träffa henne. Om hon arbetade i ladan eller i hönsgården såg han alltid till att han fick prata med henne och ibland sa han: ”Jag har lämnat ett litet paket till dig i stugan, Emma.” Och hon visste att det skulle vara en bok med religiösa bilder i eller ett skrivblock och en penna. Till påsken hade han gett henne en tavla gjord av pressade vilda blommor och hon hade spikat upp den på en takbjälke.

Så var det hennes hemliga nöjen, och de var hemliga, ingen visste om dem, inte ens mormodern, minst av alla mormodern. För om mormodern hade vetat att hon vissa nätter kröp ut genom luckan och klättrade ner för den trasiga stegen där det fattades tre pinnar skulle hon säkert ha ryckt loss stegen från väggen och spikat igen luckan.

Mormodern sov tungt och brukade snarka, så hon smet aldrig ut förrän snarkningarna blev ljudliga. Hon stoppade också in halm under filten, för hon visste att mormodern ett par gånger hade klättrat upp för stegen inne i stugan och stuckit in huvudet genom luckan i taket, men hon hade än så länge inte vågat sig längre, för det skulle ha betytt att krypa på alla fyra över golvet till halmmadrassen.

I början när längtan efter att gå ut i månskenet kom över Emma hade hon inte tänkt på att ta med sig piskan. Men en natt då hon hade gått så långt gårdens ägor sträckte sig hade hon kommit till skogen som skilde gårdens gräns från Fordykes ägor. Den kallades Openwood. Hennes mormor hade förklarat att marken på andra sidan skogen en gång hade varit allmänning där människorna i byn Fellburn och i trakten däromkring kunde låta sin boskap beta och att när mr Fordyke gjorde gällande att den var hans hade han låtit inhägna den. Men han hade inte låtit inhägna skogen, kanske därför att det var en dålig skog full av buskar. Ändå fanns det några vackra stora träd i den och byborna brukade plocka kvistar där till tändved och det skulle ha blivit ett fasligt rabalder om han hade tagit steget fullt ut och inhägnat den.

Det var just då hon kom till skogsbrynet, för hon vågade inte gå in i skogen och hade inte haft mod att göra det förrän den här kvällen, som hon närapå hoppade ur skinnet, som hon sa, när hon såg några mörka gestalter passera framför henne. Hon var för skräckslagen för att skrika och hade stått orörlig och det hade antagligen räddat henne från att bli sedd, för med sitt mörka hår och sin svarta kappa hade hon smält ihop med busksnåret som hon stod vid.

Hon blev emellertid så skrämd den natten att det satte stopp för hennes vandringar några veckor. Men nästa gång månskenet blev oemotståndligt tog hon med sig sin lilla piska som hon med stor möda hade gjort ett nytt skaft till. Vad hon hoppades kunna göra med den om hon omringades av en grupp män hade hon inte tänkt på, hon visste bara att hon kände sig tryggare när hon hade piskan med sig.

Hennes andra nöje var förlagt till dagen och det var hennes upptäckt av floden. Hon hade varit ett halvår på gården innan hon verkligen såg floden och ändå var det bara tre kilometer dit. Det var Billy Proctor som tog henne med sig en söndagseftermiddag och när hon stod på stranden och tittade på de olika fartygen – roddbåtar, liktare, pråmar, små segelbåtar och stora segelbåtar som såg jättestora ut i hennes ögon – hade hon varit mållös. Till och med när Billy hade sagt: ”Tycker du inte det är en vacker syn?” hade hon inte svarat förrän han sa: ”Så du tycker inte om floden då?”

Då hade hon utropat: ”Jo, det gör jag visst! Den är så vacker. Jag har aldrig sett så många båtar.”

”Det här är ingenting”, hade Billy sagt. ”Det är dött på söndan. Men klockan fem i morron bitti då det vaknar till liv, då är det nåt enastående.” Sedan tillade han lite sorgset: ”Jag ville ge mig till sjöss när jag var pojk, men dom ville inte låta mig göra det. Dom började bli gamla och måste försörjas och när båda gick bort var jag för gammal för att byta yrke, för gammal för att klättra upp i riggen.”

Emma förstod att han talade om sina föräldrar och var ledsen för att han inte hade kunnat bli sjöman. Hon tyckte om Billy. Hon önskade att hon kunde göra honom glad på något sätt.

Just den söndagen hade Billy följt henne hem genom Openwood och hon hade blivit ivrig och sprungit hit och dit och försökt känna igen stigarna som hon följde i månskenet. Skogen såg inte så vacker ut på dagen och den var inte särskilt stor. När träden stod kala kunde man se genom den från ena änden till den andra och till fälten på andra sidan. En sak i skogen var ny för henne och det var den stora eken. Hon kunde inte komma ihåg att hon hade sett ett så stort träd förut. Men hon kände igen en del av träden och de såg mindre ut i dagsljus.

När hon stod och tittade på ekens stam kom hon att tänka på sin pappa som kastade knivar på ett sådant träd. Han hade ritat konturerna av ett huvud och en kropp på det som nästan var en kopia av hennes mammas huvud och kropp och varje dolk träffade trädet fem centimeter utanför kritlinjen, så säker var han på handen. Det kom för henne att hon gärna skulle vilja öva med pappans knivar. Hon visste att hon kunde kasta rakt, men hon visste också att det var stor skillnad mellan att kasta en boll eller en sten rakt och den styrka i handleden som behövdes för att kasta knivarna. Men det var bara en tanke och hon glömde den lika fort som hon hade kommit på den.

Men från den dagen gick hon och tittade på floden och båtarna så ofta hon kunde med eller utan Billy och hon blev så van vid genvägarna över fälten och genom skogen att hon sa sig att hon skulle kunna ta sig fram med förbundna ögon.

Under det senaste halvåret hade hon övertagit sin mormors sysslor hos målaren. Två morgnar i veckan gick hon till hans stuga och städade den utom målarrummet. Hon ansade grönsaker för att koka soppa åt honom och hon gräddade pannkakor åt honom, men hittills hade hon inte bakat hans bröd. Bondhustrun skickade två limpor i veckan till honom för vilka hon tog tio pence och nio pence för ett dussin ägg av vilka en del var små ägg som värpts av unghönsen. Mormodern sa att det var rena rövarpriset för man kunde få dem var som helst för fyra eller högst sex pence dussinet.

Ibland tog målaren ledigt en dag och promenerade till fiskehamnen vid floden och då brukade han komma hem med ett dussin eller fler färska sillar. Emma rensade dem och benade ur dem och efter att ha gnidit dem med salvia och salt rullade hon ihop dem och ställde dem i en form i ugnen. Hon tyckte om de dagarna, för han brukade säga: ”Stoppa i dig, Emma” och hon stoppade i sig för hon älskade sill. Dessutom var hon alltid hungrig.

Den här morgonen låg hon på alla fyra med en hink bredvid sig och skurade stengolvet i vardagsrummet och när målaren klev över den rena delen av golvet och ställde sig på stugans tröskel gjorde hon ett uppehåll i skurandet och tittade på honom för han sa:

”Det är en härlig morgon, Emma. En alldeles för vacker dag för att bli begravd och Henry begraver sin farfar i dag.”

Hon visste att Henry var kyrkoherdens namn och hon hade hört att hans farfar hade dött och att han hade åkt hem för att förrätta jordfästningen.

”Trevlig karl, Henry. Han borde aldrig ha blivit präst.” Han vände sig om och tittade på henne. ”Den sista person i världen som jag skulle ha trott skulle ägna sig åt prästkallet. Han var en vildhjärna när han var pojke och hade alltid något rackartyg för sig. Han var lika busig som vi som var äldre. Jag var sex år äldre, men jag betraktade honom alltid som en jämlike.” Han log mot henne och tittade sedan ut igen när han fortsatte som för sig själv: ”Livet är underligt och ändå har det ett mönster. Vi växte upp några kilometer från varandra i den där byn i Derbyshire och vi gick olika vägar. Jag gick förstås min långt innan han gick sin och nu har vi träffats igen som två invandrare i ett främmande land, för ser du, Emma” – han tittade på henne från sidan – ”det här är ett främmande land, ett ociviliserat främmande land där människorna verkar vänliga på ytan men är oärliga inunder. Ja, Emma” – han nickade åt henne – ”oärliga är rätta ordet. Din matmor där uppe” – han pekade med tummen åt bondgården till – ”och hennes man, de är bra exempel. Och lantarbetaren, alla lantarbetarna vare sig de är tystlåtna eller pratsamma är oärliga. De tittar på en och ser de att man inte är född här, så man är en främling, någon som de kan förödmjuka på det ena eller andra sättet, någon som de kan klå på pengar. Men det där är något som inte förekommer i bara en enda klass. Nej då. Fordykes är ett annat exempel, de är bara ännu värre, de väntar inte tills de kan skinna främlingen, de suger ut sina tjänare och alla under dem. Ändå är de inte så dåliga som gruvägarna. Ånej, Emma. Vet du vad? Om jag vill rita en blodsugare eller en tyrann så tänker jag på en kolgruveägare som får sina pengar av barns svett… Har du någonsin varit nere i en gruva, Emma?”

”Nej, mr Bowman.”

”Då har du haft tur. Vet du det? Du har tur som får skura det här golvet. Och ändå vill jag ibland dra upp dig från golvet när jag ser dig skura det. Men då säger jag till mig själv: om inte hon skurar golvet kommer Lizzie hit och skurar golvet. Vill jag att Lizzie ska komma hit och skura golvet? Nej, jag vill hellre att det ska vara Emma.” Han log mot henne. Sedan vände han sig om och tillade: ”Livet är mycket komplicerat, Emma, mycket komplicerat.” Och han klev igen över den rena delen av golvet och var på väg till sin ateljé när ett halvkvävt skratt fick honom att vända sig om och stirra på henne med höjda ögonbryn och mungiporna nerdragna i ett frågande uttryck.

”Skrattar du åt mig, Emma?”

”Jag tycker om att höra er tala, mr Bowman.”

”Och du tycker att det jag säger är lustigt?”

”Nej.” Hennes ansikte blev allvarligt när hon tänkte ut ett svar. ”Inte det ni säger men någonting i er röst”, sa hon.

Hon hade inte vetat vad han skulle svara på det, men vad hon inte hade väntat sig att han skulle säga och med hög röst var: ”Vänta ett tag! Ligg kvar så där.”

Hon tyckte det var svårt att göra som hon blivit tillsagd, för ena handen höll om skurborsten på golvet, den andra var tryckt mot stenplattan med spretande fingar och hon höll huvudet upplyft och lite på sned. Dessutom sken en solstråle som föll in genom en av de små glasrutorna i fönstret rakt i ögonen på henne. Och nu sa han med hög röst: ”Kan du komma ihåg precis hur du ligger på knä och vad du gör?”

Det blev en lång paus innan hon sa: ”Jag ska försöka, mr Bowman.”

”Res på dig då. Ta med dig hinken och skurborsten och kom in hit.”

Hon hade aldrig varit inne i målarrummet förut. Hon hade sett en skymt av det när han öppnade dörren för att gå in, men det enda hon hade sett var det nakna golvet. Nu föste han in henne i rummet.

Hon ställde ner träspannen och såg sig hastigt omkring. Det här rummet var mycket större än vardagsrummet – hon förstod nu att det ursprungligen varit köket. Bredvid fönstret stod ett stort staffli med en målning på och runt väggarna stod liknande målningar travade fyra eller fem utanpå varandra. Det fanns bjälkar i taket i det här rummet precis som i köket och tvärs över dem låg bräder och på dem något som såg ut som rullar med brunt tyg. Det fanns en öppen spis men ingen brasa i den och den enda möbeln i rummet var ett långt bord som var till hälften täckt av paletter och färgtuber. På den andra halvan låg det ett ritbräde med en pall på golvet framför.

”Lägg dig på alla fyra igen, Emma. Försök komma ihåg hur du såg ut i vardagsrummet.”

Hon gjorde som han bad henne. Sedan satte han sig på huk framför henne, makade hennes hand hit, vred hennes huvud åt olika håll, flyttade träspannen till olika platser på golvet. ”Le inte”, sa han sedan.

Hon hade inte lust att le, för det kändes som om hon skulle få kramp.

”Titta på mig. Kan du tänka på någonting sorgligt?”

”Jadå.” Hon kunde tänka på någonting sorgligt, hon kunde fortfarande tydligt komma ihåg sista gången hennes pappa talade med henne.

Han fick henne att rycka till när han utbrast: ”Just så. Just så. Rör dig inte nu, Emma. Rör… dig… inte.”

Han hade rusat bort till bordet och tagit upp ett stort ritblock. Nu satt han på huk framför henne och började rita snabbt.

Hon försökte tänka på sin pappa och på vad han hade sagt till henne sista gången de var tillsammans. Men andra tankar började tränga sig på henne, till exempel vad hennes mormor skulle säga när hon fick veta att hon hade varit inne i målarrummet? Och hon hoppades att solen inte sken på det ställe där kyrkoherden begravde sin farfar, för det skulle vara bättre att bli begravd om solen inte sken.

”Ett litet ögonblick till bara. Rör inte på huvudet.”

Ögonblicket tycktes bli till en timme innan hon hörde målaren säga: ”Så där ja. Det räcker till att börja med… Flicka med hink ska jag kalla dig. Flicka med hink.”

Hon satte sig på huk och frågade: ”Kan jag skura färdigt nu?”

”Ja, skura färdigt du, Emma.” Det låg skratt i rösten. ”Och gör allt arbete som du måste göra i huset i dag, för jag vill att du ska sitta för mig på torsdag. Å” – han skrattade högt när han såg uttrycket i hennes ansikte – ”inte på knä igen, du kan sitta på en kudde.” Han pekade på golvet. ”Och jag vill bara måla ditt ansikte så som jag såg det i dag.”

Hon log mot honom. Sedan ställde hon en fråga.

”Får jag tala om det för mormor?”

Han trutade med munnen och drog in hakan i den mjuka skjortkragen när han sa: ”Nej, Emma. Nej, tala inte om det för din mormor. Det här är en hemlighet mellan dig och mig. Överenskommet?”

Hon log mot honom innan hon upprepade det sista ordet: ”Överenskommet.” Hon tillade inte ”mr Bowman” och det kom för henne att det var tur att hennes mormor inte var där, annars skulle hon ha ruskat om henne för att hon inte uppförde sig ordentligt. Men mormodern uppförde sig inte ordentligt när hon var tillsammans med målaren, hon sa emot honom precis som frun gjorde med herrn uppe på bondgården. Det hände förstås bara när hon inte var närvarande, men hon hade god hörsel och hon höll öronen öppna. Det fanns något slags starkt band mellan hennes mormor och mr Bowman som hon inte riktigt kunde förklara för sig själv. I själva verket ville hon inte förklara det för sig själv därför att hon visste att när hon väl kom på förklaringen skulle hon inte tycka om den för den hade att göra med att mormodern kysste målaren. Och hon ville fortsätta att tycka om sin mormor. Mormodern var snäll mot henne ibland. Hon hade gett henne en penny att göra av med på marknaden nere i byn. Hon hade övervägt om hon skulle köpa ett hårband för den eller knäck och knäcken hade segrat. Men hon hade inte tyckt det var roligt på marknaden för den hade påmint henne om marknadsgycklarna och människorna på marknaden var inte trevliga som de. Hon hoppades att de skulle komma till byn någon gång. Men mr Travers hade alltid förlagt turnérutten till Yorkshire och grevskapen bortom det. Folk väntade dem tydligen vid vissa tider och sparade tills de skulle komma…

När hon var färdig med sitt arbete knackade hon på dörren till målarrummet och när mr Bowman efter ett ögonblick ropade ”Ja?” sa hon: ”Jag går nu, mr Bowman.” Och på det svarade han: ”Gå då. Gå då.” Hans röst lät otålig. Hennes mormor hade sagt att hon aldrig fick störa honom när han var i målarrummet.

Hon hade kommit till andra fältet på vägen tillbaka när hon fick se Barney som höll på att laga ett staket. Barney var fjorton år nu och han växte inte bara på längden utan också på bredden. Emma tyckte att han såg trevlig ut. Men hon tyckte inte att Luke, som hade samma färger och likadana anletsdrag med undantag av munnen, som var smal och rak, såg trevlig ut. Hon tyckte att han såg lika elak ut som han var.

Barney hade slutat hamra på stolpen när han såg henne komma och då hon kom fram till honom stod han med armarna hängande utmed sidorna och med hammaren sakta svängande fram och tillbaka från ena handen.

”Färdig?” frågade han.

Hon nickade innan hon sa: ”Ja.”

”Tycker du om att arbeta där nere?”

”Ja.”

”Bättre än här uppe?”

Vad skulle hon svara på det? Om det hade varit någon av de andra skulle hon kanske ha ljugit, men till Barney kunde hon säga: ”Ja, det är renare.”

”Du borde inte sköta grisarna. Det är Dans jobb och han skulle göra det, jag vet att han skulle det, om bara…” Han skakade förläget på huvudet och hon sa hastigt: ”Å, det gör mig inget. Jag tycker om Fanny och hon känner mig. Inte ens när hon har griskultingar ger hon sig på mig.”

”Nej, hon gör inte det.” Barney sa det med en viss förvåning i rösten som om den tanken just hade fallit honom in, vilket den måste ha gjort för han fortsatte: ”Det gör hon faktiskt inte och ändå är hon elak av sig. Hon har lyft Pete över stängslet förut och hon tål inte se min pappa. Ska du gå ner till floden på söndag?” Han tittade ner på den svängande hammaren nu och hon svarade: ”Kanske, om Billy gör det.”

Hennes mormor hade gjort det till en oskriven lag att hon inte fick gå någonstans ensam och särskilt till floden, för då kunde hon vakna på en av båtarna ute på havet och inte veta hur hon hade kommit dit. Konstiga saker hände på flodstranden mellan Newcastle och Shields. Vad mormodern skulle säga, eller göra, om hon fick veta att hon hade gått så långt att hon hade kunnat se floden en månskensnatt så sent som för en vecka sedan vågade hon inte tänka på. Hon var fortfarande rädd ibland på sina nattliga utflykter, fast inte så mycket nu när hon hade piskan med sig.

”Jag går kanske ner till floden på söndag själv. Dom säger att det har kommit in ett stort segelfartyg, ett av dom största hittills. Masterna når nästan ända upp i himlen.”

”Verkligen?”

Han nickade. ”Ja, det är vad folk säger. Tony Hudson berättade det. Hans pappa och farfar hade inte bara sett det utan också varit ombord. Dom känner förste styrman.”

”Det måste vara underbart att vara på en båt, en stor båt med segel.”

”Ja.” Han nickade igen och sa sedan tankfullt: ”Ibland önskar jag att jag kunde bli sjöman.”

”Gör du? Tycker du inte om att arbeta på gården?”

”Å” – han skakade på huvudet – ”ibland. Men ibland skulle jag vilja ge mig i väg, klara mig själv. Men… men det kommer jag aldrig att göra.”

”Varför inte? Människor ger sig i väg, rymmer till sjöss.”

”Ja, jag har hört talas om det.” Han skrattade. ”Men jag hör nog inte till dom som rymmer, jag är inte tillräckligt företagsam.”

”Jo, det är du visst det, Barney. Du är den bästa av hela bunten.”

Han tittade på henne en hel minut innan han sa: ”Det var roligt att du tycker det, Emma. Det var det verkligen. Nej, det är väl bäst att fortsätta.” Han svängde på klacken, lyfte hammaren och lät den falla ner på stolpen och hon gick vidare upp till huset.

Barney var snäll. Det fanns en massa snälla människor i världen som liksom uppvägde de andra.

2

Det hade varit kvävande hett hela dagen, men det hade blåst upp mot kvällen så att det hade blivit svalare, utom under taket. Emma lade sig på knä på halmmadrassen och öppnade den maskstungna luckan under taket och lät vinden fläkta omkring henne. Hennes nattlinne av kattun klibbade vid kroppen. Hon skulle gärna vilja gå ut, men det var en mycket mörk natt och månen skulle inte gå upp förrän senare.

Efter att ha lättat på nattlinnet på flera ställen på kroppen vred hon sig plötsligt runt på halmmadrassen, slet av sig nattlinnet och tog upp sin särk från golvet och drog den över huvudet och tog sedan på sig sin bomullsklänning. Hon drog hastigt på sig sina strumpor och satte på sig kängorna och slutligen sträckte hon sig upp och hakade av sin svarta cape från en spik i en taksparre. Hon gick aldrig ut på natten utan sin cape, till och med när hon som nu bara tänkte gå ner till bäcken. Vattnet i bäcken var mycket lågt, men det rann fortfarande i en smal rännil över stenarna och blotta tanken på det kändes svalkande.

Några minuter senare kröp hon baklänges ut genom luckan och hennes fötter trevade sig ner för den trasiga stegen och ner på det sträva gräset.

Vinden var starkare än hon hade trott, för den blåste upp hennes cape till en ballong så att hon måste hålla ihop flikarna framför sig.

Till sin förvåning såg hon att natten inte var så kolsvart som hon hade trott och när hennes ögon hade vant sig vid mörkret hittade hon lätt vägen till stenmuren som kantade det första fältet, över den och ett annat fält till stättan som ledde till landsvägen.

Hon klättrade inte över stättan utan fortsatte längs kanten på två fält till. När hon kom till en grupp små träd som bildade en mörkare fläck visste hon att hon var framme vid bäcken och att Openwood låg på andra sidan.

Inte förrän hon hade tagit av sig kängorna och strumporna och stod i det svala vattnet kom hon att tänka på att hon inte hade tagit med sig piskan därför att hon hade haft så bråttom att komma ut. Men det spelade ingen roll i kväll för hon skulle gå direkt hem.

När vinden lyfte hennes hår så att det föll ner över ögonen på henne var hon nära att snubbla omkull och småskrattade för sig själv. Det skulle just vara snyggt om hon ramlade i vattnet och blötte ner klänningen. Hur skulle hon förklara det för mormodern? Sedan tänkte hon helt praktiskt att även om den blev våt kunde hon hänga upp den och om luckan stod öppen skulle den torka i draget före morgonen.

Hon klev försiktigt upp på stranden och sedan hon hade satt sig drog hon upp fötterna och torkade dem på klänningsfållen. Sedan drog hon på sig strumporna och snörde kängorna och skulle just resa sig när hon blev som förstenad av ett dämpat ljud som kom från någon punkt längre bort utmed bäcken. Det var ett underligt odefinierbart ljud som ljudet av steg och ändå inte ljudet av steg. I ena ögonblicket kunde hon höra det, i nästa ögonblick kunde hon det inte. Hon var lamslagen av skräck. Var det spöken?

När vinden bar med sig ljudet till henne igen förstod hon att det inte var spöken och hon klättrade så fort hon kunde upp för brinken. Men hon insåg genast att hon inte kunde gå hem därför att hon då skulle vara tvungen att gå förbi ljudet. Därför sprang hon in bland snåren som omgav träden i Openwood och där dog hon nästan av skrämsel, för hon hade knappt hukat sig ner förrän hon kände att hon inte var ensam för hon rörde vid någonting och eftersom det minst onda av två onda ting tycktes vara ljudet som närmade sig alltmer hade hon öppnat munnen för att skrika när en hand lades över den och hennes rygg pressades mot en kropp. Sedan kände hon hur en hand varsamt strök henne över håret, och hon förstod genast att det inte var någon från bondgården, inte ens Barney, för den som höll fast henne luktade inte ladugård.

Nu hörde hon att ljudet kom närmare och att det var det försiktiga trampet av många fötter.

När hon stirrade oavvänt framför sig genom den glesa ridån av björnbärsbuskar lystes strandsluttningen svagt upp av den uppgående månen när molnen skingrades. Ljuset var inte starkt nog för att man skulle kunna se enskilda gestalter, men det hon såg framstod i hennes fantasi som ett långt djur med konstiga pucklar på ryggen. Det var inte förrän svansen på djuret nästan hade försvunnit ur synhåll som månskenet blev starkare och hon såg en man med en låda på axeln.

Det hade gått ett par minuter sedan den spöklika processionen hade passerat när hon kände hur hon drogs ut från buskarna. Handen låg fortfarande över hennes mun och när den togs bort från hennes ansikte och ett huvud böjdes över henne och en röst sakta sa ”Emma” skrek hon nästan till men inte längre av rädsla utan bara av pur förvåning för hon kände igen kyrkoherden. När hon försökte säga hans namn blev det bara en grymtning. Sedan böjde han sig ner mot henne och hans ansikte var som en mörk fläck framför henne när han viskade: ”Vad i all världen gör du ute så här dags på natten, barn?”

Hon svalde häftigt innan hon kunde viska tillbaka: ”Jag var så varm och svettades. Jag gick ner till bäcken för att bada fötterna.”

Hon hörde honom sucka och sedan sa han: ”Vad tror du skulle ha hänt dig om de där männen hade sett dig?”

”Det vet jag inte. Jag glömde min piska.”

”Glömde du din…? Kära Emma, din piska skulle nog inte ha varit till någon nytta i natt. Vet du vilka de där männen var?”

Hon förvånade både honom och sig själv när hon efter ett par sekunders tvekan sa: ”Ja, jag tror det. De smugglar sprit från fartygen.”

Hon såg hur han rätade på sig i det svaga månskenet. Sedan sa han: ”Ser man på! Och vad vet du mer om de där männen?”

”Bara att de som hjälper dem får sin andel av flaskorna.”

Han tog hennes hand och sa med låg röst: ”Kom så sätter vi oss vid bäcken och pratar, för du tycks veta lika mycket, om inte mer än jag om de där herrarna. Och eftersom du har hindrat mig från att ta reda på mer i natt kanske du vill tala om för mig vad du vet, eller hur, Emma?”

När hon satt bredvid den mörkklädde kyrkoherden kom månen fram och hon vände på huvudet och tittade på honom. Hans ansikte var mycket allvarligt och ögonen mörka och stora och hon sa: ”Det är vackert med månskenet på vattnet. Det är svalkande på något sätt.”

”Ja, ja, Emma, det är mycket vackert med månskenet på vattnet. Men eftersom vi inte kan stanna här så länge därför att åtminstone några av de där herrarna säkert kommer att gå tillbaka den här vägen till sitt fartyg tänker jag be dig igen att tala om vad du vet om deras förehavanden.”

Hon drog en djup hörbar suck när hon satte sig till rätta för att tänka. Vad visste hon om spritsmugglingen? Bara att alla tycktes känna till den, i varje fall alla som hon kände. Och hon sa det.

”Jag vet inte mer än dom andra. Alla tycks känna till det och att spriten göms på ett ställe där tullen aldrig skulle tänka på att titta.”

”Och var är det?”

”Det vet jag inte utom att det är i…” Hon tystnade, lade huvudet bakåt och kisade med ögonen när hon tittade upp på molnen som jagade fram över månen. Vad var det Billy hade sagt till hennes mormor den gången frun hade slagit till henne, någonting om att kyrkoherden stod på det ställe där det var eller någonting liknande.

Hon avbröts i sina funderingar av att han sa: ”Ja, Emma, var är det?” Han lät angelägen på rösten.

”Det vet jag inte utom att Billy sa till mormor att ni stod på det ställe där det var eller nånting sånt.”

”Menar du att spriten är gömd i närheten av kyrkan?”

”Ja, och de sa ett namn, men jag kan inte komma ihåg det.”

Hon såg hur kyrkoherden böjde huvudet bakåt och tittade upp på månen medan han talade till henne. ”Jag har följt dem i hälarna tre gånger på sista tiden och jag har konstaterat att de för det mesta väljer en natt då det inte regnar för att forsla smuggelgodset från floden, där jag antar att männen som går tillbaka den här vägen förvarar det, för jag har sett dem komma tillbaka förut. De är mycket listiga, Emma, mycket listiga. Jag har hållit vakt flera nätter, men i natt var första gången jag hade turen att kunna iaktta dem när de var på väg inåt landet. Sen skrämde du, Emma” – han tittade på henne – ”nästan ihjäl mig när du dök upp från ingenstans och trampade mig på tårna.”

”Det var inte meningen.” Hon tillade inte att hon nästan hade dött av rädsla själv.

”Det har i alla fall det goda med sig att jag aldrig förut har tyckt det var så skönt att sitta så här vid bäcken. Men vi måste tyvärr avbryta den här idyllen. Du måste springa hem och krypa i säng innan din mormor upptäcker att du är borta.”

”Det kommer hon inte att göra. Jag stoppar halm under filten och hon kommer aldrig in genom luckan utan sticker bara in huvudet.”

”Du är en stygg liten flicka, Emma.” Hans röst sa något annat än orden och hon skrattade när han fortsatte: ”Och vad skulle hon tänka om att jag låter dig stå här ute när jag borde ta dig i kragen och släpa hem dig?”

”Å, hon skulle inte säga någonting till er därför att hon tycker att ni är för bra för att vara sann.”

Nu var det kyrkoherden som gav ifrån sig ett underligt strupljud och efter ett par sekunder sa han: ”Tycker din mormor att jag är för bra för att vara sann?”

”Ja. Hon är inte som dom andra, hon har ett gott ord för er.”

”Ja verkligen, och vilka menar du med dom andra?”

”Tja…” Hon kände sig lite förlägen nu och ville inte fortsätta i fall hon skulle dra in någon, men när han sa: ”Ja, Emma?” mumlade hon: ”Jo, dom på bondgården och nere i byn och däromkring.”

”Och vad säger de om mig?”

Hennes förlägenhet ökade. Hon tyckte att hon sprang med skvaller, ändå var det egentligen inte fula saker de sa om honom, så hon talade om det. ”Jo, dom säger att ni tycks ha reda på allting som försiggår i himlen, men… men ni ser inte vad som försiggår mitt framför näsan på er.”

”Är det vad de säger, Emma?”

”Ja.”

”Hm.”

Månen hade kommit fram igen och hon kunde se att han log när han frågade: ”Är det något annat de säger om mig, Emma, som skulle kunna hjälpa mig att bättra mig och vinna deras bevågenhet?”

Hon tänkte efter ett par sekunder och sa sedan: ”Det enda som de annars har emot er är att ni använder stora ord. Gamle kyrkoherde Crabtree, han som var här före er, nämnde saker vid deras rätta namn och han använde stora ord bara när han var på röken, när han var berusad, menar jag. Fast jag visste inte att präster blev berusade.”

”En del blir det, Emma. Men fortsätt.”

”Det är allt jag kan tänka på, utom att Billy – Billy Proctor – är på er sida, för han sa att ni kanske är en stolle men ni är ingen dumbom.”

Hon blev ganska förvånad över det ljud som kom från kyrkoherden – det lät som om han höll på att kvävas. Sedan böjde han sig ner mot henne så att hans ansikte kom tätt intill hennes och hon såg att hans ögon glänste när han viskade: ”Vet du vad, Emma? Jag tror att den gode guden skickade mig hit för att jag skulle träffa dig och för att du skulle upplysa mig om vad mina församlingsbor anser om mig. Och inte bara det: jag tror att Han ville att vi skulle bli vänner, verkliga vänner. Vill du vara min vän, Emma?”

Hon tvekade inte innan hon sa: ”O ja. Jag skulle gärna vilja vara er vän.”

”Då är det avgjort. Och som min vän ska du hålla mig underrättad om vad mina församlingsbor tycker om mig i fortsättningen och om de ändrar åsikt åt det ena eller det andra hållet. Vill du göra det, Emma?”

”Ja, men i hemlighet så att säga.”

”Javisst.” Han skrattade och upprepade: ”I hemlighet så att säga.” Sedan sa han i en annan ton: ”En sak till, Emma, innan vi skiljs. Jag vill att du ska läsa så mycket du kan, använda vartenda ögonblick du kan till att läsa och lära dig använda de stora orden också. Vilken stolle som helst kan nämna en sak vid dess rätta namn, Emma, till och med en dumbom kan göra det, men man måste äga en viss intelligens för att kunna använda stora ord i deras rätta sammanhang. Där har vi ett ord som kan vålla dig huvudbry… sam… man… hang. En gång i månaden ska jag ge dig en ny bok att läsa och en gång i månaden ska jag förhöra dig på de stora orden. Förstår du?”

”Ja.” Hennes röst lät sträv, hon var inte särskilt förtjust över att vara tvungen att lära sig stora ord. Hon tyckte om att läsa berättelser, men hittills hade hon hoppat över de stora orden.

”Gå nu, barn.” Han sköt henne varsamt ifrån sig men tog henne sedan hastigt i axeln och sa: ”Var försiktig när du går ut på natten, barn. Jag skulle helst vilja att du lovade mig att du aldrig gör om det här, men det skulle vara för mycket begärt, för ditt blod skulle driva dig ut i det fria. Men gå nu, gå nu, och Gud vare med dig.”

Hon gick utan att säga något mer men undrade varför hennes blod skulle driva henne ut i det fria. Det var en konstig sak att säga.

Ännu en gång hoppade hon nästan ur skinnet, som hon senare sa till sig själv, när hon efter att ha gått förbi den lilla ladan och just skulle springa över det öppna området till stugan fick se någonting röra sig på gården. I det svaga och flimrande månskenet urskilde hon Jake Workless och två av pojkarnas långa gestalter, men på det här avståndet kunde hon inte se vilka två det var. Och hon darrade från hjässan till fotabjället när hon tänkte på vad som skulle ha hänt om husbonden hade varit med i den där långa raden av män och de hade fått syn på henne. Han skulle ha slagit henne gul och blå. Annars skulle hans fru ha gjort det.

Fast de hade försvunnit in i huset väntade hon tills månen doldes av molnen igen innan hon kilade bort till och upp för stegen och kröp in genom luckan. Hon darrade fortfarande när hon tog av sig kängorna och kläderna och kröp in under filten. Men när hon låg trygg där igen gick hennes tankar, som nu var lugna, tillbaka till den senaste timmens händelser och det hon framför allt mindes var: kyrkoherden hade bett henne bli hans vän. Hon tyckte mer om kyrkoherden än om någon annan i hela världen. Utom äran att vara kyrkoherdens vän bildade det på något sätt en barriär mot helvetet.

Just då hon höll på att somna dök ordet Leadbeater upp i hennes medvetande. Och det var kvar där när hon vaknade nästa morgon. Och hon kom ihåg var hon hade hört det. Billy hade sagt till hennes mormor att det stod på en gravsten och när hon i tankarna gick igenom samtalet kom hon ihåg att namnet var förknippat med den plats där spriten var gömd.

Det var väl någonting att berätta för kyrkoherden? Men hon måste vänta till söndagen.

Det var den här dagen Emma blev medveten om sin kropp. Det skedde i spannmålsboden. Hon hade gått dit för att hämta korn till hönsmaten och Luke råkade vara där och hämta foder till hästen. Hon talade aldrig med Luke och Luke talade aldrig direkt med henne, men han vände sig indirekt till henne så fort han var nära henne. Men den här morgonen ändrade han taktiken.

Hon visste att han hade gått bort till dörren och när han stängde den och kom tillbaka mellan trälårarna som säden låg i rätade hon på sig och tittade på honom. Han var drygt ett huvud högre än hon och tycktes höja sig över henne när han sa: ”Du har vuxit, va?”

Hon svarade inte och han fortsatte: ”Mamma säger att du är svart inunder, det är bara ditt ansikte som solen liksom har blekt. Är du svart inunder?”

”Nej, det är jag inte!” sa hon indignerat.

”Jag tror dig inte.”

”Jag struntar i om du tror mig eller inte. Låt mig komma förbi, jag måste göra i ordning hönsmaten.”

Till svar sträckte han hastigt ut handen och ryckte ifrån henne bleckfatet och kastade det åt sidan så att kornet spreds ut över stengolvet och när hon flämtade till sa han: ”Du kan säga till mamma att du snubblade. Hon kommer att klå dig, för det är prima korn och du kommer inte att få nån lön på flera veckor.”

Hon andades fortfarande häftigt när hon tänkte på matmoderns reaktion. ”Hör på”, sa han. ”Jag ska säga att det var en olyckshändelse om du låter mig se om du är svart eller inte.”

”Låt mig komma förbi. ” Hennes röst darrade nu.

”Vem hindrar dig?”

Han hade tagit ner handen, men för att komma förbi honom måste hon tränga sig mellan honom och hörnstolpen på en av lårarna och när hon inte gjorde något försök att göra det nästan kastade han sig över henne så att hans överkropp pressade henne bakåt över låren. Medan hans vänstra handflata tryckte hennes haka uppåt och hindrade henne från att skrika drog hans högra hand upp hennes långa kjol. Men när hans hand trevade ovanför strumpebanden som höll upp hennes svarta strumpor och över hennes nakna hud fick hennes lilla kropp en förtvivlans styrka.

Hon slogs med honom med styrkan hos någon som var lika lång och lika gammal som han. När det kändes som om hennes rygg skulle gå av släppte hon hans hår och klöste honom i ansiktet och när trycket på hennes haka plötsligt upphörde gav hon till ett genomträngade skrik och i samma ögonblick föll hon baklänges ner i låren med benen i vädret.

Halvkvävd av kornet hostade och spottade hon medan hon försökte ta sig upp ur låren och när hon grep tag i kanten och hängde över den såg hon att Barney och Luke stod mitt emot varandra i ett hörn av spannmålsboden. ”Jag skojade bara lite med henne”, sa Luke.

”Det ser så ut på ditt ansikte”, sa Barney. ”Om du inte var min bror skulle jag…” Barney skakade på huvudet och tillade sedan: ”Vi har kommit bra överens hittills, men jag säger dig, Luke, om du tar i henne på det där sättet igen så är det slut mellan oss. Och jag menar det – då vill jag inte ha något mer med dig att göra. Jag har sagt det förut, men den här gången menar jag allvar.”

”Hon är en bråkmakare. Vi har inte haft en lugn stund sen hon kom. Och du tar alltid hennes parti.”

Luke gick mot dörren medan han torkade sig i ansiktet med en bit säckväv och Barney gick fram till Emma, sträckte ut händerna och hjälpte henne upp ur låren och när hon inte kunde stå slog han armarna om henne och tryckte henne intill sig. ”Såja, såja, det är bra nu. Gråt inte”, sa han.

Hon lutade sig snyftande mot honom och stammade fram: ”Det var inte jag, Bar… Barney. Han gav sig på mig och spillde ut kornet och… och…”

”Det är bra nu. Det är bra nu, Emma. Jag ska förklara det för mamma. Var inte orolig…”

”Herregud! Släpp henne!”

Emma ville lösgöra sig ur Barneys armar men var inte stark nog och Barney knuffade inte bort henne utan sköt henne ifrån sig så att hon kunde stödja sig mot låren och vände sig sedan om mot sin ursinniga mor och sa: ”Det var inte hennes fel.”

”Gå din väg. Jag ska ta itu med henne.”

”Nej, mamma, rätt ska vara rätt.”

”Vad sa du?”

”Jag sa: rätt ska vara rätt. Det var Lukes fel. Han tafsade på henne.”

”Hon eggade upp honom, det talade han just om. Den där jäntan” – hon sträckte ut armen så att hennes finger nästan rörde vid Emmas ansikte – ”eggade upp honom. Det är hennes spanska blod. Dom där kvinnorna har ingen skam i kroppen.”

”Mamma…” Han hade flyttat sig så att han stod framför Emma nu. ”Du skulle vilja tro det”, sa han långsamt och med eftertryck. ”Jag säger ju att jag såg honom. Han böjde henne bakåt över låren och hon föll faktiskt ner i den. Han hade stuckit upp handen under hennes kläder.”

”Håll mun! Gå din väg.”

”Nej, det gör jag inte, mamma, det gör jag inte.”

”Vet du vem du talar till, pojk?”

”Ja, mamma, och jag tänker göra det som jag sa till dig och pappa att jag skulle göra för bara några veckor sen – gå till sjöss om det blev mera bråk. Det är vad jag ska göra.”

Han såg hur modern tog ett djupt andetag och fräste: ”Du är bara en pojke.”

”Jag gör en mans arbete här, mamma, och jag skulle kunna göra en mans arbete ombord på ett fartyg. Många har gjort samma sak före mig.”

Just då dök Lizzie upp i dörren. Hon fångade in situationen med en enda blick och sa: ”Kom, tös. Kom, lilla vän. Jag är glad att du satte ditt märke på honom. Jag hoppas du klöste honom djupt nog för att ärret ska bli kvar som en påminnelse.”

”Hon är en gemen liten slampa och jag vill inte ha henne i mitt hus. Hädanefter får hon arbeta utomhus och i mjölkkammaren. Hör du det?”

”Ja, jag hör. Och det passar oss båda. Vad beträffar att hon skulle vara en gemen liten slampa så måste man ha erfarenhet på det området, eller hur, mrs Yorkless? Både jag och min dotter – fast hon var dum nog att rymma – gifte oss utan att ha ett barn i magen. Men det är nånting som vi inte ska gå in på i dag.”

Lizzies röst var så retsamt lugn att bondhustrun såg ut som om hon skulle få ett slaganfall när som helst, men hon lyckades skrika: ”Tänk på vad du säger, Lizzie Crawshaw, annars ska jag…”

Lizzie ledde just Emma mot dörren men stannade, vände sig om och frågade: ”Vad ska du?” Hon väntade och när hennes matmor bara svarade genom att gnissla med tänderna sa hon: ”Om jag inte hade min stuga så vet jag nog var jag skulle vara, men jag har min stuga och du kan inte göra nåt åt det eller åt åkerlappen som följer med den, den som din man har sått korn på. Vi måste tala om det nån gång.”

De var ute på gården nu, gick över den under tystnad, en tystnad som varade tills de kom in i stugan. Men där förändrades Lizzies hållning: hennes irriterande lugna röst ersattes av ett upprört tonfall när hon sa: ”I Guds namn, barn, vad hände?”

När Emma stammande hade berättat precis vad som ägt rum sa Lizzie: ”En sak är säker, tös. Förut var han bara en kåt slyngel, det syntes på allt han sa och gjorde, men från och med nu kommer han att vara en kåt man och han kommer inte att få nån ro förrän han har hämnats på dig. Jag känner honom, jag har känt honom sen han var grabb, han ser snett på folk för minsta sak. Nu tänker jag säga en sak till dig, och jag trodde vid Guld aldrig att jag skulle göra det för jag gillar inte piskor och sånt, men när du går ner till floden eller tar en promenad ensam ska du ta med dig en av dom för du kommer att behöva skydd. Och antagligen inte bara mot honom, så som du börjar slå ut i blom. Förstår du vad jag menar, tös?”

Lizzie böjde sig ner mot Emma som satt på pallen och Emma tittade upp i hennes ansikte och sa uppriktigt: ”Nej, mormor.”

”Gud i himlen!” Mormodern rätade på sig och gick bort till sin säng och tillbaka igen innan hon böjde sig ner mot Emma igen och sa: ”Du får inte låta någon man ta i dig. Förstår du inte?”

”Jodå, mormor, jag förstår det.” Hon sa inte att det hon inte förstod var det där med att hon började slå ut i blom.

Lizzie drog en djup, nästan smärtsam suck och satte sig i gungstolen mitt emot Emma och sa, i lugn ton nu: ”Har någon någonsin försökt ta i dig förut – på det där sättet, menar jag?”

”Nej, mormor. Men… men jag vet vad du menar och jag kommer aldrig att låta någon röra mig, aldrig.”

”Aldrig är en lång tid, lilla vän. Men se till att ingen gör det förrän du är vuxen. Nu måste jag gå tillbaka, annars ger sig frun på mig.” Hon log ett tvunget leende och skakade på huvudet medan hon tittade ner på Emma. Sedan tillade hon: ”Tvätta ansiktet, kamma håret och snygga till dig och gå sen ner till mr Bowman. Du är redan försenad.”

”Men… men hönsmaten, han slog fatet ur händerna på mig och det spilldes ut över hela golvet och…”

”Oroa dig inte för hönsmaten, jag ska göra i ordning den i dag. Gå nu.”

Ralph Bowman verkade vara på mycket gott humör. Hon hade knappt kommit in genom bakdörren när hon hörde honom komma ut från målarrummet. Sedan kom han ut i köket, räckte henne handen och sa: ”Kom. Jag har något som jag vill visa dig.” Han tycktes inte märka att hon inte log den här morgonen och att det hade kommit något dämpat över henne utan han tog hennes hand och nästan sprang med henne genom vardagsrummet och in i målarrummet. Där ställde han henne framför staffliet och sa: ”Flicka med hink. Flicka med hink.”

Hon tittade på en tavla av en flicka i ungefär hennes egen ålder som låg på knä på ett stengolv med en stor träspann bredvid sig, en skurborste i ena handen och den andra handen stödd mot stenplattorna medan hon tittade upp på någon ovanför sig.

Hon sköt fram huvudet och kisade med ögonen när hon stirrade på ansiktet. Det såg ut som hon, den bit som stirrade tillbaka på henne från den spräckta spegeln ovanför rakstrigeln i bondgårdens kök. Ändå var det inte hon. Den här flickan var söt.

”Nå?”

”Det är väl inte jag?” Hon tittade på honom från sidan.

”Det är klart att det är du, dumbom. Vem skulle det annars vara? Du satt ju för den.”

”Jo, jag vet, men jag ser inte ut så där.”

”Vem säger att du inte ser ut så där.”

”Men det gör jag inte – eller hur?”

Den sista frågan framställdes med låg röst och han satte sig på huk framför henne och lade händerna på hennes axlar när han sa: ”Det är du, Emma Molinero, och ändå inte du, för jag skulle aldrig kunna göra rättvisa åt ett ansikte som ditt.”

Hon tyckte om att höra sitt namn, det var längesedan hon hade gjort det. Hon log mot honom, men inte sitt vanliga leende. Han märkte att hon inte var sig lik den här morgonen och sa: ”Vad är det med dig? Mår du inte bra?”

”Jag är inte dålig, men jag har haft en otäck upplevelse.”

”Vad för slags upplevelse?”

Hon slog ner blicken och vände huvudet åt sidan. Det var svårt att tala med en man om det. ”Vad för slags upplevelse?” sa han igen.

”Det var med Luke. Jag…” Hon vände på huvudet och såg honom i ögonen när hon fortsatte: ”Jag var tvungen att klösa honom i ansiktet.”

”Å!” Hans mun formade det runda ordet och han reste sig långsamt upp och sa: ”Jaså, det är så det ligger till? Och hur gick det med Luke?”

”Han blödde i ansiktet. Men… men frun gav mig skulden.”

”Typiskt för henne.” Han nickade. ”Men Emma lilla, du måste räkna med att sådana saker händer dig.”

”Måste jag?” Hon lät indignerad.

”Ja. Och det kommer att hända allt oftare allteftersom du blir äldre…”

”Det kommer det inte alls. Jag tänker använda piskan. Min mormor säger att jag måste ta den med mig. Jag ska öva mig i att använda den stora piskan.”

”Sa din mormor att du ska öva dig i att använda piskan?”

”Ja, det gjorde hon.”

”Jaså minsann.” Hans ansikte var uttryckslöst nu. ”Det måste vara allvarligt när din mormor säger att du ska öva dig med piskan för hon gillar ju inte piskor.”

”Nej, det gör hon inte… gjorde hon inte… men hon gör det nu.”

”Hallå! Är det någon där?”

Målaren gick hastigt till dörren och utbrast: ”Henry! Kom in. Kom in.”

När kyrkoherden kom in i rummet sa han: ”Nej, men är du här, Emma”, som om han inte hade sett henne på flera veckor och inte kvällen innan eller var det nu på morgonen? Det hade hänt så mycket.

”Hur mår du, Emma?”

Innan hon hann svara sa Ralph Bowman: ”Hon mår inte riktigt bra i dag, Henry, men vi ska inte tala om det nu. Men titta på den här. Vad tycker du?”

Henry Grainger stod framför porträttet. Han sa ingenting på en lång stund, men sedan tittade han ner på Emma och sedan på sin vän och sa med mycket låg röst: ”Den är perfekt. Det är det bästa du någonsin har gjort.”

”Det tycker jag också.” Ralph talade också lågt.

”Vad tänker du göra med den?”

”Ingenting. Den är redan såld.”

”Såld?” sa Henry med hög röst nu.

”Jag hade två besökare från herrgården i går.” Han gjorde ett kast med huvudet åt väggen till. ”Jag kände mig mycket hedrad.”

”Menar du paret Fordyke?”

”Ja, James och hans fru.”

”Och de köpte den?”

”Ja, hon gjorde det. Hon är tydligen mycket intresserad av konst, uppfostrad med det. Hon är Peter Rollinsons dotter och det är han som ska ha den.”

”Så underbart! Jag hoppas du tog bra betalt för den.”

”Trettio guinea.”

”Va? Trettio guinea. Du skulle ha fått hundra för den i London.”

”Kanske det. Men vi är inte i London och trettio guinea är inte att förakta. Men samtidigt ville jag inte skiljas från den.” Han tittade på Emma och tillade: ”Men vi har modellen här och hon kommer att sitta för mig när som helst, inte sant, Emma?”

”Ja, mr Bowman.”

”Tror du du skulle kunna koka te åt oss, Emma?”

”Ja, mr Bowman.” Hon lämnade dem och gick genom vardagsrummet ut i köket, men deras röster nådde henne låga men tydliga och av det hon hörde förstod hon att mr Bowman berättade för kyrkoherden vad som hade hänt henne. Men när hon tog in teet till dem bytte mr Bowman samtalsämne och talade om en bok som han höll på att läsa. Kyrkoherden sa ingenting utan tittade bara på henne och hans ansikte hade ett sorgset uttryck.

Hon gick ut i köket igen och började göra i ordning grönsakerna till mr Bowmans middag. Hon kunde höra att de pratade igen men så lågt att hon inte kunde uppfatta vad de sa förrän de började diskutera boken som målaren hade talat om när hon tog in teet. Namnet på mannen som hade skrivit den lät mycket vanligt: Sydney Smith. Det fanns två familjer i byn som hette Smith och Peggy Smith gick i söndagsskolan. Hon hörde mr Bowman säga: ”Du påminner mig så mycket om Sydney.” Och kyrkoherden svarade skrattande: ”Det var lustigt. Det är skogsmannen som jämförs med kungen och för mig är han satirens och humorns kung. När jag är mycket nedslagen och känner mig mycket ensam och frågar mig varför jag lever brukar jag läsa en av hans stridsskrifter och då känns det som om jag fick något slags svar. Jag tror att det finns tillfällen då Gud sänder sådana som han till oss för att visa ett nytt religionsbegrepp, att förberedelsen för livet efter detta inte består av fruktan för helvetet och av att man ständigt har svavellukten i näsborrarna. Ser du Ralph, jag ville aldrig bli präst, kyrkan var det sista jag tänkte på och jag är förvånad över att jag befinner mig i den – och det är nog mina församlingsbor också.”

Emma förstod inte allt som kyrkoherden sa, men hon tyckte om att höra honom skratta, han hade ett sådant trevligt hjärtligt skratt, ett lyckligt skratt, och nu skrattade han och sa: ”Men något som jag tycker är orättvist är att de väntar sig så mycket av sin präst, han måste stå till förfogande dygnet runt. Två gånger i förra veckan skickade de efter mig mitt i natten för att jag skulle hjälpa mrs Brigham vid övergången från detta livet till nästa liv, men just då hon skulle gå över gränsen ändrade hon sig – båda gångerna. Jag tror att hon inte tycker om det hon såg, det var i varje fall inte så som hon hade föreställt sig det i hela sitt liv, och i morse när jag tittade in till henne satt hon upp i sängen och åt råa ägg.”

Emma kunde knappt höra resten av meningen för mr Bowmans skratt. Hans skratt var annorlunda, nästan ett bölande, och det blev ljudligare när kyrkoherden fortsatte: ”Hon suger ut dem ur skalet. Man måste se det för att kunna tro det. Jag tror förstås inte att det är den enda näring hon får, för det luktade rom när jag kom in i rummet i morse.”

Det blev mera skratt och mera prat som hon inte kunde uppfatta tills hon hörde mr Bowman säga: ”Och kollekttallriken, är den tyngre nu för tiden?”

”Nej, det är ungefär likadant. De väntar sig alla slags tjänster, men de är senfärdiga när det gäller att betala för dem. Jag har svårt att hålla det där stora gamla huset i gott stånd och att betala miss Wilkinson. Jag vet inte hur i all världen min företrädare lyckades försörja åtta barn på sin lön.”

”Efter vad jag har förstått hjälpte mr Fordyke senior honom en hel del. Men när hans son gifte sig lämnade han herrgården och nu bor han visst åt Jesmond till. Men han kommer ofta hit och hälsar på, för jag har sett honom vandra bland kullarna då och då. Han var naturligtvis inblandad i smugglingen och hjälpte antagligen gamle Crabtree och hans barnskara därför att din företrädare upplät lagerutrymme åt honom. Apropå, har du fått reda på något mer?”

”Inte egentligen, utom att en del av mina församlingsbor tycker att jag är en stolle men inte riktigt en dumbom.”

Han upprepade det som hon hade sagt till honom kvällen innan och det kom henne att tänka på namnet Christina Leadbeater. Hon slutade upp med att skala potatis och torkade händerna på säckvävshandduken och stod sedan och tittade på dörren som ledde till vardagsrummet och frågade sig om hon skulle tala om det för honom eller tjänade det ingenting till?

Som det nu var skulle hon kanske inte få gå i söndagsskolan, frun skulle kanske hindra henne och då skulle hon inte träffa kyrkoherden. Om han inte kom upp till gården.

Hon stod i dörren och sa: ”Kyrkoherden.”

”Ja, Emma?” Han vände sig hastigt om mot henne.

”Jag har kommit ihåg nånting om romsmugglarna.”

”Har du?” Han kom hastigt fram till henne och drog henne med sig till mitten av rummet där mr Bowman satt och hon såg från den ene till den andre och sedan på kyrkoherden igen innan hon sa: ”Det har att göra med en gravsten.”

”En gravsten?”

”Ja. Billy sa till mormor att gravstenen kallades Christina Leadbeater eller något liknande och den lyftes ofta från muren.”

Henry stirrade på henne en lång stund, vände sig sedan om och tittade på Ralph Bowman och sa lugnt: ”Det finns en gravsten med namnet Christina Leadbeater på. Den daterar sig till sextonhundratalet. Det är en ganska stor gravsten och den har legat där så länge att den har sjunkit ner i en grop. En del gamla gravstenar ligger mot norra tvärskeppet.” Han vände sig om och tittade på Emma igen och sa: ”Och jag lär sitta på smuggelgodset. Är det rätt, Emma?”

Hon tvekade innan hon sa: ”Ja, ungefär, kyrkoherden.”

Hon blev häpen när mr Bowman flög upp från stolen och utbrast: ”Så ligger det förstås till, Henry. Det finns inget gravvalv där, men det måste finnas en källare eller något slags utrymme som de använde som förrådsrum. Å Emma! Å Emma Molinero!” Hon kände hur hon lyftes upp så att hennes ansikte kom i jämnhöjd med målarens. Sedan kysste han henne och utbrast: ”Du är inte bara en vacker modell, kära Emma, utan också en gudasänd lösare av spritgåtor.”

Hon var mycket röd i ansiktet när hon skyndade ut i köket igen. Hon var oroad på ett konstigt sätt. Det hade varit en mycket underlig och oroande förmiddag. Det hade egentligen börjat kvällen innan när hon hade blivit kyrkoherdens vän. Sedan hade hon erfarit den otäcka känslan av Lukes trevande händer på sin kropp och känt Barneys varsamma armar om sig. Och nu hade mr Bowman kysst henne. Han var den första man som hade kysst henne sedan hennes far dog: hon räknade inte de kyssar hon hade fått av medlemmarna av Travers sällskap den morgonen hon for.

Det måste ha varit det hennes mormor menade med att hon hade börjat slå ut i blom.

3

Emma slog verkligen ut i blom de följande fyra åren. Hon var nu tretton år och lång för sin ålder. Hennes kropp höll redan på att utvecklas och hennes anletsdrag, fint modellerade under den lena solbrända hyn, bidrog till att göra hennes ansikte så annorlunda att hon skilde sig från alla andra i trakten. Mödrar med söner såg att hon var någon som man måste akta sig för. Mödrar med döttrar såg på henne med avund och döttrarna, de som var hennes kamrater i söndagsskolan med undantag av två, specerihandlarens dotter Angela Turnbull och Peg Hall vars far var smed, hade samma åsikt om henne som sina mödrar.

På bondgården hade atmosfären när det gällde henne bara förändrats lite, utom att Dilly Yorkless hade varit tvungen att tygla sina känslor sedan Lizzie hotat att låta Emma ta plats som tjänare. Emma hade blivit en mycket duktig arbetare: hon kunde inte bara sköta alla sysslor i mjölkkammaren och grisarna och hönsen utan hon kunde också hjälpa till med mjölkningen. Mrs Yorkless visste att hon utan Emma skulle bli tvungen att anställa en arbetare på heltid som inte skulle uträtta hälften så mycket. Dessutom visste hon att kyrkoherden intresserade sig för flickan och lånade henne böcker och annat sånt, och hur gärna hon än ville sätta stopp för det visste hon att hon inte kunde det därför att Jake ville att de skulle stå väl hos kyrkoherden, för kyrkoherden stod väl hos dem uppe på herrgården: han var inte bara bjuden på middag där en gång i veckan när familjen var hemma utan de lånade honom också en häst till jakten.

Så var det målaren. När hon fick reda på att han hade målat den lilla slynan och sålt tavlan hade hon anmält sitt missnöje och hon hade låtit honom få veta genom Lizzie att flickan fick betalt för att arbeta och inte för att sitta för en målare. Och Lizzie hade låtit henne få veta att målaren var intresserad av att flytta till en annan stuga, för det fanns en ledig på Hudsons gård och Jane Hudson skulle vara förtjust över att få en hyresgäst som betalade en hög hyra, det han fick punga ut med för hemhjälpen två gånger i veckan inte att förglömma.

Trots att det bjöd henne emot lät mrs Yorkless saker och ting vara som de var. Men hon höll ett vaksamt öga på sina söner och varnade dem för vad som skulle hända om hon kom på någon av dem med att tala med jäntan.

Lizzies tid upptogs av städningen av de åtta största rummen i mangårdsbyggnaden, skurning av stengolven i skafferierna och förrådsrummen och av att hjälpa till med matlagningen och konservering. När hon lyckades få arbeta utomhus var det på fälten, för nu var det bara tre av de fyra pojkarna som arbetade eftersom Dan, den yngste i familjen, två år tidigare hade fått lungsot så att han numera tillbringade det mesta av sin tid i sängen i sovrummet åt baksidan. Bara de dagar då det var varmt och soligt vågade han sig ut och då var han inlindad nästan till ögonen i vinterkläder.

Om Emma råkade gå runt till husets baksida tittade hon alltid upp på Dans fönster och om hans bleka ansikte syntes bakom rutan brukade hon vinka till honom och han vinkade tillbaka. Det var han som först hade lyft handen till hälsning och hon hade genast besvarat den och stått och tittat upp på den otydliga bilden bakom rutan. De kunde aldrig prata med varandra för fönstret var hermetiskt stängt, men hon brukade ofta ljudlöst forma ett meddelande till honom med läpparna som för det mesta rörde vädret. Om det var sol pekade hon upp mot himlen, om det var kallt slog hon armarna om sig själv.

När Dan hade arbetat på bondgården hade hon inte brytt sig om honom, för i likhet med sina bröder med undantag av Barney talade han inte med henne. Och Barney gjorde det bara när de träffades utanför gården eller när de råkade vara i antingen ladugården eller ladan och ingen annan var där. Och då uttryckte han sig alltid uppstyltat: ”Hur står det till, Emma?” brukade han säga, på vilket hon svarade: ”Bra, Barney. Hur mår du?” Och på det svarade han: ”Jag med.”

Barney var vuxen nu. Han och Luke var ungefär lika långa, Luke var bara lite kraftigare över axlarna och såg kanske bättre ut, men han var fortfarande elak. Hon tålde inte se Luke och tydligen inte han henne heller, för han vände alltid bort huvudet när hon var i närheten. Hon hoppades att han snart skulle lämna gården, för han uppvaktade kyrkvaktmästarens dotter Mary Haswell. Hon var sjutton år och ganska söt. Emmas mormor sa att frun inte var för giftermålet. Mary var för barnslig och kyrkvaktmästaren och hans fru hade skämt bort henne och hon skulle vara tvungen att ändra sitt sätt när hon blev bondhustru.

Emma brydde sig aldrig om Pete. Pete var halsstarrig och envis. Han sa inte mycket. Hennes mormor sa att det var för att han var den djupsinniga sorten som såg och hörde allt och inte sa någonting, men han gjorde det som han blev tillsagd att göra utan vidare. Men det fanns en man på gården som hon var rädd för, ännu räddare än hon en gång hade varit för Luke, och det var bonden själv. Precis som sin son Pete hade han inte mycket att säga, men det var det sätt på vilket han såg på henne som skrämde henne. Hon hade alltid en känsla av att hon hade gjort något galet när han stod och tittade på henne. Ibland vände han sig bort och skakade på huvudet. Men för några veckor sedan hade han verkligen skrämt henne. Det måste ha varit morgonen efter det att han hade smugglat sprit, för när han kom in i ladugården var hans hår alldeles vått där han hade hållit huvudet under pumpen och han hade nästan slagit omkull mjölkspannen som hon just hade tagit från Daisy Bell. Och han hade gjort en ansats att sparka till den. Sedan hade han insett vad han höll på att göra och hejdat sig, tagit sig åt huvudet och stirrat på henne och när hon tittade tillbaka på honom från pallen hade han sagt någonting mycket underligt.

”Vet du vad, lilla spanjorska?” hade han sagt. ”Du kommer att ställa till mer bråk och trassel än alla tullare i det här förbannade landet. Vet du det?” Och hon hade sett rakt på honom när hon svarade: ”Jag ställer inte till trassel, herrn. Jag gör mitt arbete och sköter mitt. Ni kan inte säga att jag ställer till trassel.”

Han hade verkat lite förvånad över hennes svar och efter att ha glott på henne ett par sekunder hade han muttrat: ”Du har en lika vass tunga som din mormor. Vad beträffar att du inte skulle ställa till trassel så är du som gjord för det. Vet du det? Du är som skapt för det.” Han vände bort huvudet och gjorde ett uppehåll innan han upprepade: ”Ja, du är som skapt för det.” Sedan hade han gått ut ur ladugården och hon hade varit förbryllad och rädd och känt sig mycket utsatt för vad det än var som han utstrålade.

När hon var borta från gården kände hon sig aldrig rädd, för hon hade tagit för vana att ta med sig piskan. Hon gömde den alltid under kjolen. Skaftet var precis synligt ovanför kjollinningen i linje med hennes armbåge och pisksnärten var hoprullad på ett sådant sätt att den skulle veckla ut sig när hon snärtade med den.

Ända sedan hennes mormor hade uppmanat henne att ta med sig piskan hade hon övat sig med den så ofta ett tillfälle erbjöd sig, vilket för det mesta var sent på kvällen när gårdens djur sov och familjens medlemmar hade gått in. Då tog hon den stora piskan med sig till andra sidan fältet och snärtade med den långa läderremmen och lät den sno och ringla sig tills hon nu nästan kunde få den att tala, som hennes mormor sa.

Det förvånade henne alltid att hennes mormor tyckte om att titta på hennes konster med piskan. Fast å andra sidan tyckte hon inte om att se henne öva med knivarna. Men det fanns egentligen ingenstans där hon kunde öva med knivarna i närheten av gården utom att hon kunde kasta dem på stugans hörnstolpe.

Det hade tagit henne lång tid att lära sig kasta knivarna. Hon försökte komma ihåg allt som hennes far hade gjort med dem. Men det var en sak att titta på och en helt annan sak att göra det själv: konsten var inte bara att ha ett säkert öga utan det gällde också att ha den rätta styrkan i handleden och att veta hur man skulle använda den. Hon hade gjort ett fult hack i en kniv på stugans sten när hon övade sig i början, men numera missade hon aldrig stolpen. Den gav henne emellertid inte tillräckligt spelrum, inte som den stora eken i skogen. Men hon hade mycket sällan tid att gå till Openwood när det var ljust så det var bara de nätter det var starkt månsken hon kunde försöka kasta sina knivar.

Men om vädret höll i sig och det inte regnade skulle det bli en vacker fullmåne i kväll och hon skulle gå ut i skogen och öva sig. Hon hade inte gått ut på natten så ofta. Ibland var hon för trött. När hon väl hade lagt sig på sin halmmadrass somnade hon genast och när tuppen gol klockan fem på morgonen kändes det alltid som om hon inte hade sovit mer än fem minuter. Dessutom hade hennes nattliga promenader förlorat mycket av sin spänning. När hon först kom hit och hade sovit i det trånga utrymmet under taket hade hon trott att hon skulle kvävas och det enda hon längtade efter var fria luften. Men nu hade hon vant sig vid att vara instängd. Det bästa hon visste på vinterkvällarna var att sitta på mattan framför brasan och steka potatis i askan medan mormodern satt och stickade i gungstolen. Ibland berättade mormodern om svunna tider och om hur det var när hon var en ung flicka. Då mildrades hennes röst och sätt och Emma förstod henne bättre än hon gjorde på dagarna då hon till synes utan orsak gav sig på henne och varnade henne för hemska saker som skulle hända. Så sent som i förra veckan hade hon sagt till henne: ”Det är tur att kyrkoherden ska gifta sig.” Varför hade hon sagt det? Emma själv hade inte vetat att kyrkoherden skulle gifta sig. Hon hade blivit förvånad över sin reaktion på nyheten. Hon hade blivit ledsen, men när han hade pratat med henne efter söndagsskolan och frågade vad hon tyckte om den senaste boken av sir Walter Scott hade han varit precis som vanligt och inte alls som om han skulle gifta sig. Men hurdan var man om man skulle gifta sig?

Den här morgonen hade hon bråttom att komma i väg till mr Bowman för att få höra de senaste nyheterna, för hon kunde prata med mr Bowman, ställa frågor till honom, precis som till kyrkoherden.

Om kyrkoherden skulle gifta sig trodde hon inte att han och mr Bowman och hon skulle skratta tillsammans som de gjorde ibland, till exempel som de gjorde när kyrkoherden hade hittat spritlagret. Å vad de hade skrattat åt det!

Kyrkoherden och mr Bowman hade mitt i natten flyttat stenen som bar Christina Leadbeaters namn och bakom den fanns det en slät stenplatta och när de flyttade undan den såg de ett hål som bara var stort nog för att en person skulle kunna ta sig igenom det. Men det fanns tre stentrappsteg som ledde ner till en rätt bred gång som löpte under kyrkan och på vardera sidan var spritflaskor travade på varandra, var och en täckt av en halmhätta.

De hade ställt tillbaka gravstenen den natten och följande dag hade de beslutat hur de skulle gå tillväga. I bortre änden av kyrkogården fanns det ett gravkor som innehöll John Freeman Ellis döda kropp. Det hade inte öppnats på många år förrän kyrkoherden gick in i det när han kom till församlingen. Han hade fått nyckeln av kyrkorådet och han hade kvar den. Ännu ett besök i hemlighet i gravkoret hade gett honom idén till var han kunde förvara spriten och redan nästa natt flyttade de över sjuttioåtta flaskor men lämnade kvar halmhättorna så att det såg ut som om flaskorna fanns kvar under dem.

Nästan en vecka senare utbröt kalabaliken i byn. Det var ett slags hemlig men ändå uppenbar kalabalik. Billy hade sagt till hennes mormor att en sak var säker, det var en invigd som hade gjort det, och när de fick tag i honom, eller dem, för en man kunde inte ha gjort det ensam, skulle han bli levande flådd.

Just den söndagen höll kyrkoherden en predikan om förtroende och om att man skulle älska sin nästa. Han hade använt en massa stora ord och hon hade haft svårt att hålla sig för skratt.

Mr Bowman hade sagt till henne att hon inte fick tala om för någon, inte för mormodern heller, vad som hade hänt. Han berättade skrattande att han hade varit mycket frestad att ta några flaskor, för han tyckte att han hade förtjänat dem så som han hade arbetat. Men hennes mormor hade näsa, sa han, för att nosa reda på saker och ting och, hade han sagt till sist, försiktighet var en dygd. Kyrkoherden och han hade skrattat mycket.

Och de hade allesammans skrattat så de kiknade när kyrkoherden beskrev uttrycket i en del ansikten i församlingen då han förmanade dem att älska sin nästa, fast han mycket väl visste vad de hade för tankar om sin nästa just då.

Följande vecka hade hon kunnat berätta för dem, efter att ha lyssnat på Billy och mormodern, att man misstänkte att brottslingarna hade kommit från herrgården. Det var antagligen hovmästaren och betjänten eller några andra tjänare som hade slagit sig ihop och nu hade sitt eget privata lager fransk konjak och jamaicarom.

Emma hade för en tid sedan kommit att tänka på att mr Bowman och kyrkoherden i vissa avseenden behandlade henne som en vuxen medan andra behandlade henne som ett barn och folket på gården som den lägsta bland tjänare. Hon hade ibland tänkt att om det inte hade varit för kyrkoherden och mr Bowman skulle hon för länge sedan ha rymt. Men då hade hon varit klok nog att fråga sig vart hon skulle rymma. Vem skulle hon rymma till? Hon hade ingen utom kyrkoherden, mr Bowman och sin mormor. Men när man sammanfattade det så var det mycket. Och hon var tacksam, ja det var hon, därför att, som hennes mormor hade sagt en gång då hon var på dåligt humör, hon inte hade vuxit upp i fattighuset på andra sidan bron i Newcastle för då skulle hon ha arbetat i gruvan nu. Hur mycket den där mr Ashley än försökte hindra att barn gick ner i gruvorna kunde han lika gärna försöka spotta mot vinden, för ägarna påstod att gruvorna skulle stängas om barnarbetet förbjöds. Hon visste inte vem den där mr Ashley var, men han måste vara snäll och högt uppsatt också. Och ändå hade hennes mormor bara hört om honom genom mr Bowman.

Mr Bowman läste tidningarna och han pratade för sig själv om dem, ibland gick han rasande av och an när det var någonting som han ogillade. Och när kyrkoherden var där pratade de i ett kör. Ibland om himlen och helvetet och saker i bibeln. Det var då de grälade, men det slutade i allmänhet med att de skrattade.

Hon var färdig med sina morgonsysslor och redo att gå ner till mr Bowman. Hon skyndade bort till stugan, gick till änden av rummet där det stod en bleckbunke på ett block av trä, tog en säckvävshandduk och doppade en snibb i vattnet i bunken och gnuggade sig i ansiktet med den och särskilt runt näsan, den del av henne på vilken det alltid tycktes stänka smuts från svinstian. Sedan tog hon av sig sitt grova förkläde och tog på sig ett vitt vars fåll nådde ner till kjolens nederkant. Det fanns en bröstlapp på det och hon fäste den med nålar på axlarna på sin blå sarsklänning nära den fransiga kragen. Hon skämdes över klänningen eftersom den inte längre var anständig därför att hon växte så snabbt att nederkanten inte nådde ner till kängskaften och ärmarna bara nådde ner på halva armen. Men hon tröstade sig med att hon snart skulle få en ny klänning. I november hade hennes mormor varit på marknaden i Gateshead och då hade hon köpt en stor mansslängkappa och en fin blå cordklänning för nio pence av en kvinna som sålde gamla kläder. Mormodern hade använt en stor del av vintern till att sy om slängkappan till en arbetsklänning åt henne och hon sa att hon skulle sy en blus av fodret. Emma önskade att hon hade börjat med cordklänningen för det var en sådan vacker färg: tyget var av mycket god kvalitet, men damen som hade burit klänningen måste ha gått i mycket smuts för nederkanten var alldeles fläckig. Hennes mormor sa i alla fall att det fanns mer än tillräckligt med tyg för att sy en söndagsklänning åt henne. Men det tog lång tid att sy en klänning och hon funderade på att be mormodern skära till den så skulle hon sy den själv, för hon var ganska duktig i att sy. Nästan alla hennes stygn var lika stora utom här och var och när de var ojämna berodde det för det mesta på att ljuset flämtade därför att vinden slog ner i skorstenen eller på att hon var dödstrött. Till slut tog hon en kam som låg på spiselkransen och kammade luggen under den vita linnehättan.

Hon kände alltid ett slags upprymdhet när hon gick till mr Bowman. Det var som att komma in i en annan värld. Och det var en annan värld, för hon började likna sitt liv på bondgården vid att vara på ett tukthus där fångvaktarna var stumma. Det var mycket ofta bara djurens röster hon hörde under en hel dag. Hon älskade djuren och särskilt grisarna. Ja, hon tyckte speciellt mycket om grisarna. Barnen i byn kallade varandra lortgrisar, men hon hade kommit underfund med att grisar egentligen inte var smutsiga. De blev våta och deras fötter rörde upp damm, men de uträttade alltid sina behov på ett särskilt ställe. Ja, hon tyckte om grisarna och hon led svåra kval när de skulle slaktas. Förra året var enda gången hon inte hade gråtit salta tårar. I stället hade hon sprungit till bortre änden av hönsgården och stuckit fingrarna i öronen för att stänga ute deras skrik och hon hade bett för dem, bett att de inte skulle känna något.