Catherine Cookson

Det svarta ljuset

SAGA Egmont

Det svarta ljuset
är översatt från engelska av Britte-Marie Bergström efter

The Black Candle

© The Catherine Cookson Charitable Trust 1989

Copyright © 1989, 2017 Catherine Cookson og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711749869

1. E-boksutgåva, 2017

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är et förlag i Lindhardt og Ringhof, ett företag inom Egmont-koncernen

Första delen

Som det var i början
1883

1

Det var en söndag i slutet av september. Värmen från solen var så stark att de två unga männen som plockade björnbär hade knäppt upp översta knappen i sina söndagsrockar, lossat på slipsarna och lät kragarna på sina blårandiga skjortor vara öppna i halsen, men de behöll mössorna på.

Den ene som såg äldst ut var undersätsig. Det hår som syntes under mösskanten var brunt. Den andre var spenslig och ljushårig. Han hade rakt hår som klibbade vid kinderna av svett och nu kastade han en näve björnbär i den halvfulla bastkorgen och sa: ”Jag är alldeles slut. Jag förgås av värme. Det måste i alla händelser vara tre kilo i den här.” På det svarade den andre: ”Jag vill att den ska vara full. Det har mamma alltid.”

”Det är ju söndag.”

”Är det?”

”Ja, det är det. Och nu går jag.”

”Det gör du inte. Fortsätt och plocka.”

Den undersätsige unge mannen tystnade och lyfte huvudet mot det ställe där björnbärsbusken var insnärjd i de lägre grenarna på en av sykomorlönnarna som kantade fältet. Han pressade björnbärskvistarna åt sidorna och tittade åt höger där en ryttare just kom fram ur skogen. Han hade hört ljudet av en galopperande häst, men den hade nu gått över i trav.

Hans bror, som stod tätt bredvid honom nu, kikade också genom björnbärssnåret. Sedan fångade något annat hans blick och han tittade åt vänster där en kvinna, eller en flicka, kom gående längs fältet.

Han puffade till den äldre brodern med armbågen, vilket fick honom att vända på huvudet och titta på flickan, och när han kände igen henne gapade han av förvåning. Men sedan grep han brodern i axeln och drog ner honom på marken bredvid sig, för hästen hade inte bara kommit närmare utan hade stannat bara någon meter från dem på andra sidan häcken.

De kunde precis urskilja ryttarens benläder genom björnbärssnåret när han lät hästen skritta framåt mot det ställe där flickan tydligen stod.

”Vem skrev det där brevet?” hörde de mannen säga. Men det dröjde några sekunder innan flickan svarade: ”Jag. Det var jag.”

”Jag visste inte att du var så försigkommen.”

”Jag kan skriva lite, och läsa.”

”Du får inte skriva några fler brev till mig. Har du förstått? Du får inte försöka träffa mig igen, dumma flicka.” Sedan sa han i en annan ton: ”Nej, du är inte en dum flicka. Du är vacker, så vacker, vacker överallt.” Han skrattade till och tillade: ”Utom dina händer. Det är konstigt med dina händer, de är så smutsiga och knubbiga.”

”Rör mig inte!”

”Åja.”

”Rör mig inte, sa jag, aldrig mer. Men vad ska jag ta mig till? Pappa kommer att kasta ut mig. Jag har ingenstans att ta vägen. Till fattighuset går jag aldrig, aldrig!”

”Sch! Sch! Du ska inte till fattighuset. Alltihop är för resten ditt eget fel. Du skulle aldrig ha blivit skapt som du är: du ber om det.”

”Det gjorde jag visst inte. Jag bad dig att inte röra mig. Jag ville det inte. Det var logdansen och ölet. Jag visste inte vad jag gjorde.”

”Jodå, det gjorde du. Du visste mycket väl vad du gjorde.”

”Det gjorde jag inte! Men nu gör jag det.”

”Du kan ha varit tillsammans med någon annan.”

”Det har jag inte. Du vet att jag inte har det. Du vet att jag inte hade varit det, menar jag. Och det sa du – att du visste att jag inte hade det.”

”Vad vill du att jag ska göra då? Jag kan inte göra någonting nu. För resten har du avvisat mig på sista tiden.”

”Jag vill ta bort det. Jag har inga pengar. Men jag vill inte hamna på fattighuset. Hellre går jag i sjön!”

”Var inte dum, flicka!”

”Jag är inte dum. Tro mig, jag är inte dum.”

”Så du vill ha pengar?”

”Ja. Så mycket att jag kan ta bort det. Ja, jag kan ta emot pengar nu. Det ville jag inte förut. Glöm inte det.”

”Nej, det ville du inte. Det talar till din fördel. Hur mycket behövar du?”

”Det vet jag inte. Jag måste fara bort, till stan eller nån annanstans. Jag går inte till gamla Nell. Hon tar visserligen bort dom, man hon gör en ofärdig. Jag har sett dom.”

”Du är visst väl bevandrad i sådana saker.”

”Nej, det är jag inte. Men jag vet vad som händer när man inte är gift.”

Det följde en tystnad som bara bröts av hästens frustande och under vilken de båda unga männen tittade frågande och ändå menande på varandra. Sedan hörde de mannen säga: ”Det där borde räcka. Och jag får inte träffa dig mer?”

”Nej, du får inta träffa mig mer. Aldrig mer!”

Det följde en ny tystnad tills de hörde mannen säga, den här gången med ett beklagande tonfall: ”Så synd. Det var verkligen synd, Lily. Ja, adjö då.”

Männen bakom häcken såg hur hästen vändes och hörde den sedan galoppera bort. Den yngre mannen öppnade munnen för att säga något, men den andre tystade honom genom att höta med fingret.

Ingen av dem kunde se flickan, men de visste att hon var kvar för hennes skugga syntes på gräset. Sedan blev båda förskräckta när en hand stacks in i snåret från andra sidan, och de ramlade nästan på rygg där de satt på huk när de såg handen treva över marken nära trädets rötter. De såg hur de smutsbruna fingrarna som knappt syntes mot jorden krafsade i den och sedan försvann ett ögonblick och kom tillbaka med en bit skiffer eller en vanlig sten och skrapade med den tills det blev en ungefär femton centimeter djup grop. De tittade fascinerade på när en liten läderpåse trycktes ner i den innan den täcktes med jord. Handen drogs tillbaka igen men bara ett ögonblick. De såg hur den stack två pinnar i jorden, tydligen för att markera gropen. Sedan drogs den tillbaka och björnbärskvistarna återtog sin gamla plats, och de hörde en djup låg suck.

De lät en hel minut gå innan de reste sig upp och tittade över häcken och såg flickan gå bort längs fältet.

”Det var Lily Whitmore. Såg du vem han var?”

”Ja, det gjorde jag.”

”Och hon är på tjocken. Vänta bara tills folk får höra…”

Den andre mannen grep honom så snabbt om strupen att den yngre brodern föll baklänges i buskarna men rycktes upp igen och ruskades. ”Har du blivit galen, Joe?” flämtade han.

”Inte så galen som jag kommer att bli om du vågar knysta om det här. Hör du det?”

”Släpp mig.”

”Jag ska släppa dig när jag har talat färdigt. Hör nu på. Om du säger ett enda ord om det som hände på andra sidan den där häcken kommer du inte att veta vilken häst som sparkade dig. Men den första blir Andy Davison som satt inne i sex månader i Durham i stället för dig när du var på rymmen och gömde stöldgodset i hans båt. Andy försöker fortfarande ta reda på vem som gjorde något så lumpet mot honom. Om du fortfarande lever när han är färdig med dig kommer du att önska att han hade gjort det ordentligt. Och så är det mamma och försäkringspengarna. Om hon visste om det skulle du åka ut genom dörren med spräckt skalle, fast hon alltid håller dig om ryggen. Och vi ska inte glömma bonden Atkinsons lada.”

”Det var inte jag som gjorde det. Jag bara…”

”Du eggade dumma Davey till att göra det, inte sant? Och var är han nu? På dårhuset. Varför jag inte har tjallat på dig tidigare, det vete Gud allena. Men den här gången säger jag – bara ett ord, bara en liten viskning i fabriken eller nån annanstans så åker du dit. Det skulle du ha gjort för flera år sen om jag inte hade tänkt på mamma.”

”Ja, och Lily Whitmore. Du har alltid varit kär i henne.”

”Jag ska säga dig en sak: jag tänker vara mer än kär i henne. Jag tänker gifta mig med henne.”

”Ha! Gifta dig med henne? Det kommer mamma inte att tåla.”

”Jag bryr mig inte om vad mamma kommer att tåla i framtiden. Jag kommer inte att vara där. Du blir familjens överhuvud och får ta hand om henne.”

”Bara för den skull?” Fred Skinner pekade ner mot den gömda påsen, men hans bror Joe svarade inte direkt. ”Jag vet inte vad det är i den”, sa han. ”Om det är tio eller femtio, det kommer på ett ut för mig. Men vi ska väl ta reda på det? För jag behöver bara lämna den här så skulle du vara tillbaka efter några minuter, eller hur?”

Joe drog upp den lilla påsen ur jorden, men han öppnade den inte utan stoppade den genast i fickan, vilket fick hans bror att misstroget säga: ”Tänker du inte se efter hur mycket det är i den?”

”Nej, för den är inte min. Men ser du den där” – han pekade på korgen med björnbär – ”du kan gå hem med den till mamma, och om du vill öppna din stora trut kan du tala om för henne att jag har gått för att fria.”

”Va! Tänker du verkligen göra det? Du skojar.”

”Du borde känna mig vid det här laget, Fred. Jag skojar aldrig. Det överlåter jag åt dig.”

”Du kommer att bli till ett åtlöje.”

”Ja, om det kommer ut att det inte är min börs. Man det gör det väl inte, Fred? Du förstår väl det? Om du inte gör det så har jag talat för döva öron i fem minuter nu. Och du vet vad jag sa nyss. Precis som jag inte skojar, bryter jag inte några löften.”

Fred stirrade på brodern och böjde sig sedan ner och lyfte upp korgen. Han tog två steg tillbaka innan han sa: ”Du tycker att du är djävla märkvärdig, va? Ingenting har kunnat hejda dig sen dom gav dig ett finare jobb på fabriken.”

”Du har lång väg att gå för att komma hem, så ge dig i väg”, svarade Joe lugnt.

”Ja, och du har också en lång väg att gå. Dom har rätt när dom säger att du siktar på att bli arbetsledare. Men du har ingen bildning trots dina kvällskurser, för du är fortfarande bara ett halvt steg från där du började.”

När Joe tog att djupt andetag vände Fred sig hastigt bort och gick därifrån längs den rottäckta stigen. Joes hand kramade den lilla påsen i hans ficka där han stod och såg efter brodern tills han försvann medan han tänkte: Ingen bildning. Jag ska nog visa dig. Jag ska skaffa mig bildning.

Som om den tanken hade tjänat som sporre vände han och sprang längs med häcken till det ställe där sykomorlönnarna mötte skogen.

Träden stod relativt glest där så att han kunde ta sig fram till stigen som hästen hade kommit ifrån bara några minuter tidigare. Han undrade om han skulle hinna ifatt Lily innan hon kom hem om han sprang. Men skulle hon gå direkt hem? Hon skulle säkert inte gå i närheten av Ponder’s Lane, där det en vacker söndag som den här skulle vimla av älskande par, medan det satt fullt av pojkar på stenmurarna och tittade på alla de fnissande flickorna som skulle gå och plocka blommor. Många av dem borde ha varit i bönhuset eller kyrkan, där många bänkar gapade tomma. Men det gjorde de inte i den katolska kyrkan, som var fullpackad med irländare. De var inte där så mycket av gudsfruktan som av rädsla för prästen. Lily var irländska, i varje fall var hennes styvfar irländare.

Joe började springa. Vad skulle han säga när han kom till huset där Lily bodde? Jag vill tala med Lily? Och hur skulle hon reagera? Skulle hon bli förvånad? Om han ändå kunde hinna ifatt henne innan hon kom hem.

Fem minuter senare fick han se henne. Hon stod lutad mot väggen till Mordaunts skokrämsfabrik där hon arbetade, där de arbetade båda två, och som tillsammans med andra byggnader gränsade till det bebyggda området i Gateshead Fall.

I den här änden låg det illaluktande distriktet med det vackra namnet Bikupan, fyra långa rader av hus som vart och ett fatt namn efter fåglar: rödhake, hök, bofink och lärka, trots att de enda fåglar man kunde se i det här kvarteret var de sällskapliga sparvarna, utom i de hus där det fanns en hämpling, steglitsa eller domherre i bur. Ute på fälten kunde man också skrämma upp en lärka och sedan stå och förundrad se den sjungande svinga sig i höjden.

På vardagarna myllrade det här speciella området av människor i mörka rockar eller sjalar, en bikupa i sanning när hästdragna flakvagnar lastades med fabrikens produkter. Nu fanns bara den unga flickan där.

Hon hade stått lutad mot väggen med böjt huvud, men när hon hörde fotsteg närma sig rätade hon snabbt på sig tills hon kände igen mannen som kom emot henne.

”Hej, Lily”, sa han.

”Hej”, svarade hon och rättade nervöst till hatten och drog ihop sin höftlånga, mörkblå jacka framtill som för att dölja sin bomullsklänning. När hon sedan såg Joe ur fickan dra upp läderpåsen som hon hade grävt ner bara för en liten stund sedan satte hon handen för munnen och ryggade tillbaka mot väggen.

”Lugn, bara lugn”, sa han. ”Den här är din, eller hur?”

Hon sa ingenting, nickade bara, och han fortsatte med låg röst: ”Jag råkade vara där och plocka björnbär åt mamma, som varje år. Du och han stannade precis framför mig på andra sidan häcken. Jag hann inte gå därifrån. Fast” – han ryckte på axlarna – ”om jag hade haft tid till det skulle jag ändå ha stannat kvar… Se här, ta den.” Hon tog inte bort handen från munnen och han såg tyst på henne ett ögonblick innan han sa: ”Jag tänker fråga dig något. Jag vet att jag gormar och går på där inne” – han nickade mot väggen ”jag måste det för att hålla dom igång, men tycker du illa om mig?”

Hon skakade på huvudet och sa: ”Nej. Nej.”

”Tycker du om mig då?”

Det uppstod en paus medan hennes ögon vidgades och hennes läppar öppnades och stängdes utan att det kom ett ord över dem. Sedan viskade hon: ”Ja. Ja, jag tycker bra om dig.”

”Då så” – han nickade – ”då är den saken ur världen. Och nu en fråga till som är viktig för oss båda… Vill du gifta dig med mig?”

Hon satte handen för munnen igen, tryckte den hårt mot den.

”Nåå?”

”Skulle du vilja det?” mumlade hon. ”Gifta dig med mig, menar jag?”

”Det var vad jag sa.”

Hon tittade på den lilla påsen som han höll i handen och sa osäkert: ”Men jag vet inte hur mycket det är i den.”

”Herregud!” nästan skrek han och han tittade åt båda hållen längs byggnaden innan han sa: ”Det gör inte jag heller. Vad menar du? Tror du att det var för det här som jag…?” Han kastade påsen till henne, men hon försökte inte fånga den så den föll till marken.

När hon inte gjorde något försök att ta upp den gjorde han det, stack den i handen på henne och sa ilsket: ”Du tycks inte ha nån hög tanke om mig.”

”Joe, jag… jag menade att… Å, jag vet inte vad jag menade.” Hon böjde ner huvudet och när tårarna rann nerför hennes ansikte torkade hon bort dem med pekfingret och han sa: ”Sluta. Sluta. Men försök få in det i ditt huvud att det som finns i den där påsen inte har något med det att göra. Jag har alltid varit svag för dig – de senaste två åren, menar jag, sen du var sexton ungefär. Det har många andra också varit. Ändå tycktes du hålla dig för dig själv, fast tydligen inte tillräckligt mycket.”

Hon böjde ner huvudet igen.

”Men det är inte enbart ditt fel, för dom där djävlarna tar det dom vill ha på ett eller annat sätt: pengarna talar för dom.” Han stod och tittade ner på hennes böjda huvud ett ögonblick. Sedan sa han småleende och i en annan ton: ”Jag kan väl ändå inte vara lika förfärlig som fattighuset?”

”Å, Joe!”

När hon lyfte huvudet stod han och såg in i hennes vackra tårfyllda ögon. Han visste inte om de var grå eller gröna, han visste bara att de förändrades med hennes sinnesstämningar. Han hade sett dem glittra av skratt åt de upptåg som några av flickorna hittade på eller utstråla medlidande, som de hade gjort en dag i förra veckan då gamla Fanny Gulbert sjönk ihop vid sin arbetsbänk och dog.

”Jag kommer inte att glömma det här så länge jag lever, Joe”, sa hon. ”Och jag ska vara dig trogen ända till slutet när det än blir.”

”Det duger bra för mig. Men låt oss komma till saken. Det är bäst att du går hem och berättar det för dom. Jag följer med dig, men jag går inte med in. Du får tio minuter på dig och sen kommer jag och ser vilket mottagande du har fått och så får vi handla därefter, eller hur?”

”Ja, Joe.”

”Kom då. Låt väggen vara, den har klarat sig bra utan ditt stöd hittills.”

Hon tog ett steg framåt, tittade sedan ner på sämskskinnspåsen som hon fortfarande höll i handen och sa: ”Det är bäst att du tar hand om den här, för om jag går in hemma med den kommer jag inte ut med den. Så mycket vet jag.”

”Det ligger något i det.” Han tog påsen från henne, lät den dingla i snöret och sa: ”Men det vore kanske en bra idé om du öppnade den.”

”Gör det du.”

Han knöt upp snöret, drog isär öppningen på påsen och hällde ut mynten i handflatan. Det var fem guldsovereignmynt och de stod båda och tittade på dem tills han sa: ”Du kommer att behöva saker senare, men under tiden ska jag göra som du säger och ta hand om dom.”

Hon stod och tittade på honom när han lade tillbaka mynten i påsen och sedan stoppade den i fickan. Men när hon stod kvar som om hon tvekade manade han på henne genom att säga: ”Kom då. Låt striden börja.” Det gjorde verkan, för nu gick hon raskt bredvid honom utmed fabriksväggen, sedan över det öppna området framför byggnaden som var knaggligt av torkad lera, förbi stallarna där hästarna stod och tuggade på sitt foder under sin söndagsvila och vidare till den första husraden i Bikupan. Där slog stanken från avskrädeshögarna emot dem med en styrka skapad av hettan.

Lukten fick dem inte att hålla för näsan eller munnen, för de var vana vid den. De gick mellan tvårumshusen, som stod tätt ihop som för att stödja varandra, och raden av torrklosetter som låg mitt emot dem. Två hus samsades om en torrklosett. Inuti fanns en enkel stenkonstruktion över hela klosettens bredd som bar upp ett sittbräde med ett hål i. Nedtill i den bakre väggen fanns det en lucka på utsidan som kunde lyftas upp så att klosetten kunde göras ren.

Tanken var att askan från kolbrasorna skulle suga upp det flytande avfallet. Men det tycktes aldrig finnas tillräckligt med aska för att avhjälpa behovet och därför smutsades stigen bakom ner genom att luckorna inte kunde hålla tätt.

Kvarteret var en skamfläck för stan, sa stadsborna, men Bikupan hade, precis som sin motsvarighet Bog’s End i Fellburn, funnits där innan staden egentligen hade blivit till. Varje ny borgmästare föresatte sig att utplåna eländet. Men då inställde sig förstås frågan: var tänkte han hysa in människorna tills nya bostäder kunde byggas åt dem, eftersom de måste bo nära sitt arbete?

Joe avskydde det här kvarteret och han tackade Gud för att han inte hade vuxit upp här. Men bara någon minuts promenad från husraderna låg Bikupedalen. Det låg bara fem hus i dalen och de stödde också varandra. Men det fanns en stor skillnad: de hade stengolv, och förutom de två rummen i nedre våningen fanns det en vind ovanpå och en tvättstuga som ledde till en bakgård. Det som gjorde skillnaden ännu större var vattenkranen vid bortre änden av gården och bredvid den den privata klosetten, som var likadan som de andra men privat och nästan ett lika stort privilegium som vattenkranen. De som bodde i de fem husen hade följaktligen alltid ansett sig vara lite förmer än dem i Bikupan.

Men Lily Whitmore bodde i Hawk Row 29 och när de vek in på den från Robin Row stannade Joe och sa: ”Hör du, jag väntar här. Du får tio minuter på dig och sen kommer jag efter. Vad ska du säga till dom?”

Hon slog ner blicken när hon sa: ”Jag säger att du vill gifta dig med mig.”

Han smålog när han sa: ”Jag skulle hellre vilja att du sa Jag vill gifta mig med honom’ eller ’Jag tänker gifta mig med honom’.”

Hon försökte le tillbaka, nickade sedan och sa: ”Jag säger något i den stilen.”

”Blir han ovettig?”

Hon rös till innan hon sa: ”Ja. Han blev det förr, men jag har satt mig upp mot honom på sista tiden.”

”Så ska det låta. Sätt dig upp mot honom igen. Och kom ihåg att jag står precis utanför och väntar.”

”Vad tänker du säga till honom?”

”Låt mig sköta det. Gå nu. Var inte orolig. Allt kommer att ordna sig.”

Han stod och såg efter henne när hon gick, kryssande mellan barnen som lekte på vägen. Hon gick avspänd och rak. Hon var en vacker flicka. Hans åtrå efter henne hade vuxit de senaste månaderna. Men det hade många andra karlars också, och de var unga män i hennes egen ålder. Fast han var bara tjugotre. Vad var fem års åldersskillnad? Och han skulle kunna ta bättre hand om henne än någon av de andra. Men vad han skulle vilja göra just nu var att galoppera, som den där karln hade galopperat genom skogen, och ta struptag på honom och strypa honom. Ja, det skulle han gärna göra och ta konsekvenserna. Men om han tog konsekvenserna skulle han inte få Lily och man kan inte få allt här i livet.

När hon hade försvunnit genom en dörr halvvägs in på gatan riktade han sin uppmärksamhet på barnen som lekte på gatan. Ett av dem skrek som en gast. Det var naket bortsett från en grov kalikåblöja och det kröp mot det ställe där de äldre barnen, som var mellan tre och fem år, lekte. De kastade upp en kubformad sten i luften och försökte rafsa åt sig mindre stenar innan den föll ner igen.

Barnens skrik var gälla, glada. Deras ansikten, som var smutsiga och svettrandiga, skrattade. Utom den krypande lilla ungen. Joe såg hur en av de större flickorna, säkert högst fem år gammal, vred sig runt på knäna, sträckte ut armarna, grabbade tag i barnet och satte det på höften med van hand. Hon kunde ha varit mor eller mormor till det. Han tänkte att hon lärde sig tidigt i sitt livs skola.

Han ägde ingen klocka. För att få veta vilken tid på dagen det var var han beroende av fabrikens ångvissla: klockan sex började arbetet, klockan åtta rast, klockan tolv rast, klockan fem slutade arbetet. I en del fabriker fick de anställda arbeta till sex, eller längre, och det fanns ingen ångvissla som gav signal till deras befrielse.

När han trodde att det hade gått tio minuter började han långsamt gå gatan fram, förbi kvinnorna som här och var satt på sina trösklar och fläktade sig med sina blusar. Ingen tycktes bry sig om honom utom när en röst ropade: ”Hej, Joe. Har du gått vilse?” på vilket han bara svarade med en blick. Redan innan han kom fram till nummer tjugonio visste han att det var Lilys hem när han hörde en skrovlig mansröst gorma och svära. Han kunde inte uppfatta vad mannen sa förrän han var mitt för dörren och då hörde han det tydligt; ”Du ska så fan heller. Jag har uppfostrat dig, arbetat för dig och nu tänker du ge dig av. Tror du. Men jag ska säga dig en sak – du ger dig av när jag vill det och inte förr. Gifta dig, säger du?”

Nu inföll en kvinnoröst: ”Bill! Bill! Sluta! Det kanske blir bäst så.”

”Bäst? Vad menar du med det?”

Det blev en paus, och Joe föreställde sig att kvinnan och mannen i rummet innanför den halvöppna dörren stirrade på varandra. Sedan sa mannen i låg, hotfull ton: ”Om jag trodde att det som din mor försöker säga var sant skulle jag genast släpa dig till kyrkan och fader McShea. Är det sant? Svara! Annars stryper jag dig.”

”Om du gör mig illa så… så…”

När Joe hörde den darrande rösten slängde han upp dörren, stirrade in i Bill Whitmores ursinniga ansikte och sa: ”Understå dig inte att göra henne illa.”

”Vad fan vill du? Å! Inte du! En djävla protestant.”

”Jo, jag, en djävla protestant, tänker gifta mig med en djävla katolik. Vad säger du om det, Bill Storkäft?”

”Akta dig, annars kommer jag att fläka upp din käft från öra till öra.”

”Du har alltid slagits med munnen, Bill. Du är känd för det. Munväder, det är allt du har att komma med. Hör nu på mig…” Han vände sig mot Annie Whitmore och sa: ”Eller kanske hennes mor lyssnar på mig. Frun har säkert mera förstånd. Jag tänker gifta mig med Lily, och om hon vill gifta sig som katolik så kommer det på ett ut för mig. Men jag tror inte att det bekymrar henne. För min del kunde ni lika gärna vara baptister eller metodister. Jag är en man med vittomfattande intressen och har inga bestämda åsikter, som vissa präster som tror sig veta vad Gud vill. Fast om ingen av dom går med på det kan vi ju alltid gifta oss borgerligt. Så jag skulle tro att vi kommer att vara gifta om ett par veckor. Men under tiden ska hon följa med mig och bo hos min mor, och allt kommer att gå hederligt till.”

Annie Whitmore kunde först inte komma på något att säga, men till slut vände hon sig till sin dotter och sa lugnt: ”Är du fast besluten att göra det här?”

”Ja, mamma. Ja, det är jag.”

Efter ett ögonblick sa kvinnan, fortfarande i lugn ton: ”Gå och hämta dina saker då och…” Hennes man avbröt henne och skrek: ”Tänker du låta henne gå utan vidare?”

Hon såg honom rätt i ögonen och sa med låg men stadig röst: ”Ja, jag tänker låta henne gå utan vidare, för vad för slags liv kommer hon att få här om hon väntar barn? Och hon är trots allt min dotter så jag har sista ordet när det gäller henne.”

”Du kommer vid Gud att få sota för det här, kvinna.”

”Det är inget nytt för mig, eller hur, Bill? Men jag kanske får för mig att precis som hon säga: gör mig inte illa. Fast det blir en senare fråga.” Hon vände sig om när Lily kom ut från sovrummet med ett knyte med kläder i ena handen, en lång svart skyddsrock över den andra armen och ett par träskor i handen.

Ett kort ögonblick stod hon och såg på modern. Sedan sa hon: ”Adjö då, mamma. Vi ses.” Hon tittade på Joe som stod i den öppna dörren, men för att komma till honom var hon tvungen att gå förbi sin styvfar, och han stod vid bordsändan med armarna hängande utmed sidorna men med knutna nävar. När Joe såg henne tveka tog han några steg framåt tills han kom jämsides med mannen och då sträckte han ut handen mot henne och sa: ”Kom nu. Vi har stannat kvar här för länge redan.”

När Joe föste henne mot dörren sa Bill Whitmore hotfullt: ”Det här kommer du inte att göra ostraffat. Jag ska sätta fast dig.” Joe nästan knuffade Lily ut på gatan innan han svängde runt mot den ursinnige mannen. ”Du kan ju försöka”, sa han. ”Du arbetar i Mordaunts andra fabrik, den som tillverkar ljus, eller hur? Jag har vänner på båda ställena, i skokrämsfabriken och ljusfabriken, så jag varnar dig. Glöm inte att det är massor av karlar häromkring som söker arbete. Dessutom kan ni inte räkna med Lilys lönekuvert längre, så jag skulle vilja råda dig att tänka dig för innan du slår till i mörkret. Jag ska slåss med dig när som helst i dagsljus. Men Gud nåde dig om det händer mig något i mörkret.” Med denna avskedssalut gick han ut och måste gå förbi den lilla skara barn som hade samlats för att gotta sig åt ett gräl. En av flickorna sa till Lily: ”Ger du dig av, Lily?” och hon svarade: ”Ja, Maggie, jag ger mig av.”

När han gick därifrån med henne var det en hel del åskådare längs gatan och utan att se på henne sa han lågt: ”Håll huvudet högt. Låt ingen tycka synd om dig. Gör aldrig det. Håll det riktigt högt och se dig inte om.”

Fem minuter senare öppnade han dörren till sitt hem och drog med Lily in i finrummet, som i jämförelse med det som hon hade lämnat skulle kunna kallas ett litet palats, så ljust och rent och bekvämt såg det ut. Men intrycket av rummet utplånades av uttrycket i ansiktet på kvinnan som reste sig ur gungstolen.

Att hans mor redan hade fått veta av Fred vad som hänt var tydligt. Trots det syntes det fortfarande misstro i hennes ansikte när hon såg från sin äldste son till flickan som stod bredvid honom och sedan på sonen igen.

Hon såg honom nu kasta knytet som han hade burit på på en stol, sedan ta skyddsrocken och träskorna från flickan och lägga dem bredvid knytet innan han sa: ”Det här är Lily Whitmore, mamma. Fred har väl berättat det för dig?”

”Berättat det?” Hon sög in de smala läpparna innan hon spottade ur sig: ”Svammel! Struntprat! Vad har du tagit henne med hit för? Hon är en Whitmore. Jag känner henne. Det där katolska packet.”

”Tig!”

”Understå dig inte att säga åt mig att tiga. Jag är din mor.”

”Det vet jag bara alltför väl… mamma. Låt mig säga dig en sak, mamma – jag är din äldste son och sen pappa dog när jag var sju år har jag arbetat för dig, och honom” – han pekade på brodern – men det är slut med det nu. Lily och jag tänker gifta oss och skaffa oss eget hushåll.”

”Vad för något!”

”Du hörde vad jag sa, mamma. Vi tänker skaffa oss eget hushåll. Vi tänker inte bo hoppackade som svin. Gör vad du vill, vi kommer ändå att gifta oss så snart som möjligt. Under tiden får Lily bo här. Men det blir bara för en vecka eller högst två veckor. Sen får din kära pojke ta hand om dig och huset. Fast du får se till att han arbetar hela veckan så att ni klarar er. Men när jag ändå håller på, mamma, så tänker jag säga något som jag har tänkt mycket mycket länge, och det är att du har suttit på din bak alldeles för länge. Du är fyrtioett år och du har inte gjort en enda dags arbete de senaste tolv åren. Du fick reumatism tidigt, men det har aldrig hindrat dig från att kila ner till ölstugan. Tro inte att du har lurat mig i alla år. Och när du påstod att det inte fanns en penny kvar i huset hindrade det dig inte från att hålla vad för sex pence som vanligt, eller hur?” Han tog ett djupt andetag innan han sa: ”Jag har sagt mer än jag tänkte. Men det måste komma ut efter alla dessa år. Du har aldrig varit rättvis mot mig, mamma. Så jag tänker börja leva mitt eget liv.”

Den lilla kvinnan blev tvärarg. ”Du har sagt din mening, så nu vet vi var vi står. Och jag ska säga dig vad jag tror. Jag tror att det är något skumt med allt det här. Det har kommit för fort. Du hade ingen flicka i förra veckan. Det verkar som om du har blivit lurad på något sätt.”

Innan han hann svara överraskade Lily dem med att nästan störta fram till stolen och rycka åt sig sina tillhörigheter. Sedan vände hon sig till den lilla kvinnan och sa ilsket: ”Jag har alltid sagt att ingenting skulle få mig till fattighuset. Men jag ska säga er att jag hellre står ut med fattighuset än stannar hos er en minut till.” Hon vände sig till Joe och sa: ”Jag har en vän. Hon låter mig säkert bo hos henne så länge jag vill.”

När han gjorde min av att protestera skakade hon på huvudet och sa: ”Det tjänar ingenting till. Du skulle inte kunna få mig att stanna här om jag så fick betalt.”

”Nej, men han kommer att få betala för dig vart ni än tar vägen”, skrek hans mor. ”Han har blivit lurad in i det här. Jag tycker att det osar katt.”

Lily, som hade vänt sig bort, tittade över axeln på kvinnan och sa: ”Det är inte så konstigt eftersom ni är nära släkt med en.”

De var ute på gatan igen. Hon gick snabbt med honom bredvid sig, men när hon hörde ett egendomligt ljud från honom stannade hon och tittade på honom. ”Jag tycker inte det finns något att skratta åt”, sa hon.

”Å, Lily. Det där sista du sa var bra. Jag anade inte att du var så slagfärdig. Men du kommer att bli en överraskning, för jag har känt dig som någon som höll sig för sig själv i fabriken och bara öppnade munnen när det var nödvändigt. Det är kanske onaturligt av mig att säga det här, men det gladde mig att se mamma möta sin överman.”

Det fick henne att dra på munnen och hon gick vidare men långsammare. ”Vem är den där vännen?” frågade han lugnt.

”Alice. Alice Quigley.”

”Jaså, Alice Quigley. Hon låter dig säkert bo där, för det är bara hon och hennes mamma.”

”Ja, det gör hon säkert, men hon blir nog förvånad när jag talar om att du vill gifta dig med mig.”

”Jag tycker inte det är något konstigt med det. Många karlar skulle vilja gifta sig med dig, Lily.”

De hade gått förbi husen nu och gick över ett öppet område som delades mitt itu av en nästan uttorkad flodbädd som tjänstgjorde som gräns eller buffert mellan fabrikskvarteret och det bättre arbetarkvarteret i stan.

Eftersom klockan var nästan fem fanns det ingen människa där. Alla var hemma och drack te, söndagens tidiga kvällsmat med te i de flesta fall. Men strax efter sex skulle där vara tjockt med promenerande. Det fanns en träbro över floden och hon stannade med handen på den illa medfarna stolpen som bar upp räcket och frågade med låg röst: ”Varför gör du det här för mig egentligen?”

”Jag… Jag trodde att jag redan hade sagt det, Lily.”

”Jag vet vad du sa, men jag kan liksom inte fatta det. Säg varför?”

Han lade händerna på hennes axlar och såg in i hennes ansikte, men han kunde inte finna ord för att förklara varför han gjorde det. Kunde han säga: ”Därför att jag vill ha dig?” vilket var alldeles sant. Han hade velat ha henne länge och hade hela tiden trott att hon var orörd. Nu hade hon varit tillsammans med en man. Om det bara hade varit den enda gången eller flera gånger visste han inte. Men om hon hade varit oskuld skulle hans glädje på sätt och vis ha varit outhärdlig medan den nu dämpades av omsorgen om henne.

Det var hon som tog till orda igen och sa med låg röst: ”Du kommer väl inte att låta det gå ut över mig när du väl har fått mig?”

”Vem tar du mig för?” sa han häftigt. ”Är det den uppfattning du har om mig?”

Hon lade handen över ögonen och mumlade: ”Dom gör det ju. Somliga gör det.”

Han lade händerna på hennes axlar igen och nu kom orden tumlande ur honom: ”Jag älskar dig, Lily. Det är svaret på din fråga, jag älskar dig helt enkelt. Och när barnet föds kommer det att vara lika mycket mitt som ditt. Det lovar jag dig.” Han böjde sig fram och kysste henne lätt på munnen, det var allt. Sedan tog han hennes hand och de gick över bron medan han i tankarna upprepade sina egna ord: ”När barnet föds kommer det att vara lika mycket mitt som ditt.” Han måste försöka hålla sitt löfte, för det skulle aldrig vara hans: vare sig det var ett gossebarn eller ett flickebarn skulle det bära den där uslingen inom sig.

2

När Bridget Mordaunt satt av hästen på lastplatsen kom Mike McGregor, den ene av de två kuskarna, skyndande emot henne och sa: ”God dag, miss Mordaunt. En vacker dag för en ridtur.” Sedan vände han på huvudet och ropade: ”Är du där, Larry? Kom och ta frökens häst. Och ge honom att dricka, för han svettas, stackars krake.”

Hon tittade på den gråhårige mannen som var klädd i mollskinnsbyxor, blå tvillsskjorta och brun skinnväst och sa med ett skratt: ”Han är lik sin namne Hamlet, han har en dyster uppsyn.”

Mannen nickade som om han förstod vem hon syftade på, och när han gick över gården bredvid henne stannade han två gånger och pekade på någon liten förändring som hon redan kände till. Hon log för sig själv åt hans förhalningstaktik, för hon visste redan att Danny Green hade kilat in i fabriken när han fick se henne för att varsko gamle George om att miss Bridget strax skulle komma. Hon visste att hon kallades miss Mordaunt när hon hörde det men miss Bridget bland arbetarna, för det var så de hade tilltalat henne när hon följde med sin far på hans besök. Eftersom klockan var halv fem på eftermiddagen satt gamle George antagligen på sitt kontor och svalkade sig med en sejdel skummande öl som en av pojkarna hade skickats efter. Men var George Fields än befann sig visste hon att arbetet i fabriken ändå fortsatte i samma takt och med samma höga kvalitet, eftersom Joe skulle se till det.

Det var Joe som kom ut genom dörren och hälsade på henne. ”God dag, miss Mordaunt. Så trevligt att se er här. Härligt väder i dag.”

”Ja, det är det, Joe. Men jag trodde det skulle ha varit lite för hett för dig där inne.”

De gick in i fabriken och som alltid undrade hon hur arbetarna stod ut med lukten, dammet och svärtan överallt, dag in och dag ut, från det de var barn tills de blev gamla.

Hon gick mellan arbetsbänkarna vid vilka det mest stod kvinnor. Några höll på att packa block av skosvärta, andra sysslade med flytande putsmedel för stövelkragar och åter andra med polermedel för klackar och brun appretyr för ogarvade skor.

Den här delen av fabriken var relativt ren. Det var arbetarna i tillblandnings-och kokningsverkstaden utanför det största rummet som sedan hon var flicka hade fått henne att undra hur kvinnorna och männen orkade med arbetet dag efter dag tills de dog, för inte många av dem uppnådde pensionsåldern som gamle George hade gjort.

Hon hade redan lärt sig vilka ingredienser som behövdes för att göra de olika skokrämerna. Namnen hade fascinerat henne och hon hade förvånat fadern genom att rabbla upp dem som alfabetet: till exempel marseilletvål, kaliumkarbonat, bivax och vatten. Blanda ihop och koka till en pasta, tillsätt sedan lite i taget pulvriserat kandisocker, pulvriserat gummi arabicum och elfenbenssvart. Rör om tills homogent, häll sedan medan det fortfarande är varmt i askar. Hon hade till och med sjungit det till en viss melodi, det vill säga tills hon hade övertagit fabriken sedan fadern dött. Då insåg hon hur mycket hårt arbete och svett männen och kvinnorna ständigt lade ner på tillverkningen av produkten – och hur smutsigt arbetet var, särskilt när man måste använda sot i några processer.

George Fields kom emot henne. ”God dag, miss Mordaunt. Vad det här var trevligt. Har Joe tagit hand om er? Har ni kommit för att se er omkring? Allt är i sin ordning, det kan jag försäkra er. Hur länge sen är det ni var här sist?”

”Å” – hon lade huvudet på sned – ”ungefär en månad. Och jag är säker på att allt är i sin ordning, men jag var på väg hem från Halden Street så jag tänkte att jag bara skulle titta in.”

”Jaha.” Den gamle mannen putade med munnen och nickade när han sa: ”Halden Street. Ljusfabriken. Ja, ni måste väl hälsa på där. Har något gått på tok?”

Det sista sades i hoppfull ton och hon skakade på huvudet när hon svarade: ”Nej då. De ville bygga ut och det var ett litet möte…” Hennes röst dog bort. Hon visste att hon inte fick säga att ljusfabriken blomstrade under Bertram Kings ledning. Han var raka motsatsen till den här gamle mannen, en av den nya sortens ledare. Män som fick saker uträttade men inte var särskilt omtyckta. Trots att vinsten från ljusfabriken hade ökat trettio procent de senaste två åren visste hon vilken fabrik hon skulle föredra. Nej, det var inte rätt: hon visste vilken grupp människor hon helst skulle vilja ha att göra med. Ofta när hon kom hit brukade flickorna skämta och skratta. De gjorde livet ljust trots allt.

Och så var det Joe.

”Vill ni inte komma med in på kontoret ett ögonblick? Ni kanske vill titta igenom böckerna själv. Vi fick två nya order i förra veckan. Den flytande skosvärtan går mycket bra.”

”Det låter utmärkt. Ja, jag vill gärna komma med till kontoret men inte nödvändigtvis för att titta i böckerna.”

När hon gick genom verkstaden stannade hon här och var och sa några vänliga ord till arbetarna tills hon kom till kontoret med det lilla fönstret som var till hälften mattslipat.

Den gamle mannen bad henne sätta sig i hans stol bakom det långa träbordet.

”Sätt dig för all del, George.” Hon pekade på en stol, men den gamle mannen skakade på huvudet och sa: ”Nej. Nej, miss Mordaunt. Bry er inte om att jag står på mina påkar. Jag är van vid det.”

”Du har stått på dina påkar, som du kallar dem, alldeles för många år och det vet du. Men du var så värdefull att jag inte yrkade på att du skulle dra dig tillbaka. Nu måste jag vara bestämd mot dig och säga att du måste göra det. Jag kommer att se till att du blir väl omhändertagen, det vet du.”

”Ni är så snäll, miss Mordaunt. Ni är precis sån som er pappa var. Det fanns ingen man som var bättre att arbeta hos än han.”

Hon log och tänkte: Jag måste vara mycket diplomatisk nu. ”Jag vet att vi aldrig kan få någon som sköter den här fabriken lika bra som du, George. Man jag skulle vilja be dig om ett råd när det gäller hur jag ska kunna få någon som åtminstone försöker fylla din plats.”

”Jag är alltid uppriktig och jag ska ge er ett uppriktigt svar. Jag skulle bli mycket ledsen om ni gick utanför den här fabriken för att söka efter en ersättare för mig när det finns unga män här som skulle kunna ta över i morgon. Det är Johnny McInnis, förman för lagret och transporten. Han har varit här länge, längre än Joe Skinner, och han är äldre. Men enligt min mening har Joe mer i huvudet, om ni förstår vad jag menar, och han vill lära sig mer, går på kvällskurser och sånt. Jag vet att han är ung, men han arbetade med svärta redan innan dom hade kommit på att använda det till att putsa skor eller stövlar. Men det är ni som bestämmer, miss Mordaunt.”

Hon höjde ögonbrynen som om hon var förvånad och sa: ”Joe? Han är ung.”

”Ursäkta om jag avbryter er, men han är bara ung till aren eftersom han är tjugotre, men han har ett gammalt huvud och han kan den här branschen utan och innan. Ni kan aldrig få nån bättre. Jag skulle hellre fortsätta att arbeta tills jag stupade än se det gå till uppkomlingar som den där King. Så vad säger ni, blir det antingen Johnny eller Joe? Som jag sa är det ni som bestämmer, men om ni vill veta min åsikt så skulle ni välja Joe.

”Om du säger det så, George. Om du säger det så.”

”Ja, det gör jag. Jag har inte bara sagt till mig själv utan också till frugan att unge Joe borde vara den som tog över efter mig. Det blir ett stort språng för honom eftersom han bara har arbetat heltid i nio år.”

Ja, det visste hon. Hon kom ihåg den dagen hon såg honom för första gången. Hon hade skollov och hade fått följa med fadern när han gjorde sin inspektionsrunda. Och där var den där pojken. Hon tyckte att han såg ut som en rackarunge. Han kilade hit och dit, och han hade stannat framför henne och lett mot henne, och hon såg att han hade mycket vackra ögon.

”Är det något ni funderar över i fråga om Joe?”

Hon ryckte till innan hon sa: ”Nej, George. Jag tänkte bara på far, och jag är säker på att han skulle ha tyckt likadant som du.”

”Er far, ja. Han visste hur en duktig arbetare skulle vara.” Han böjde sig fram och sa: ”Hur skulle det vara om jag skickade hit honom och ni talade om det för honom själv?”

”Det vill jag mycket gärna, George. Ja, det var en bra idé.”

När hon blev ensam i det lilla kontoret tittade hon ner på sina händer i ridhandskarna och tänkte: Jag ska just göra Joe till arbetsledare i en liten skokrämsfabrik. Om det ändå vore ett av de stora skeppsvarven!

När dörren öppnades och Joe stod och tvekade på tröskeln sa hon: ”Kom in, Joe. Kom in.”

”Ni ville tala med mig, miss Mordaunt?”

”Ja, Joe, jag ville tala med dig. Och jag ska komma till saken. Mr Fields borde ha dragit sig tillbaka för fem eller till och med tio år sen. Men nu är jag glad att han inte gjorde det, för du skulle inte ha varit rustad för den ställningen – för att ta hans plats, menar jag.”

När Joe inte svarade utan stirrade ner i hennes ansikte sa hon: ”Du tvekar. Finns det någon orsak? Jag vet att det blir en stor förändring för dig. Du måste lära upp någon i ditt arbete, och så är det kontoret. Men du kan läsa och skriva, eller hur?”

”Jadå, jag kan läsa och skriva, och räkna.”

”Jag trodde nog att du kunde det. Går du fortfarande på kvällskurser?”

”Ja, två gånger i veckan och på föreläsningar när det är nån.”

”Så bra. Nå, vad svarar du?”

”Svaret är givet. Jag blev bara lite paff. Jag vet att gubben… jag menar mr Fields, börjar bli till åren, men han har varit här så länge. Jag trodde inte han skulle sluta förrän han föll ner död på arbetet. Och så är det Johnny Mclnnes.”

”Vi har diskuterat det. Mr Fields är faktiskt trött och erkänner det. Det var han som rekommenderade dig till platsen. Om han inte hade nämnt dig skulle jag ha gjort det själv.”

”Tack, miss Mordaunt. Ni kommer inte att förlora på det. Jag har många idéer. Fabriken skulle kunna gå mycket bättre än den gör nu. Inte ett ont ord om mr Fields. Jag tänkte bara att om vi ändrade ett och annat skulle vi få fler kunder. Vi skulle kunna göra en hel del reklam. Och ni skulle kanske kunna anställa en handelsresande.”

Hon nickade. ”Ja, det är också en mycket bra idé. Vi måste diskutera det senare, Joe.”

”Ja. Och tack så mycket. Det är konstigt, men jag tänkte be att få tala med er när ni var på väg ut. Om ett hus.”

”Ett hus, Joe?”

”Ja. Det är så, förstår ni, att jag snart ska gifta mig.”

”Gifta dig?” upprepade hon och det kändes som om hon fått ett slag i solarplexus.

”Ja. Jag vet att det kommer plötsligt, och det gör det för mig också. Sanningen att säga och oss emellan så blev jag liksom överrumplad, eller jag överrumplade mig själv i går. Det är Lily Whitmore.”

”Lily? Det är en mycket söt flicka, mycket söt.”

”Ja, det är hon, och rar dessutom, men… men…” Han tittade ner på skrivbordet och började rita små cirklar med pekfingret på kanten när han fortsatte: ”Jag kan säga det här till er, eftersom jag alltid har kunnat tala med er. Så här är det: Jag har haft ett gott öga till henne sen hon var sexton ungefär. Nu är hon arton. Men jag har aldrig trott att jag hade nån chans, för hon är söt, som ni sa, och det har funnits andra som också såg det. Så jag har känt mig som en åskådare, så att säga. Men i går fick jag veta att hon var i knipa. Ni förstår väl vad jag menar? Hon ska ha barn.”

”Å. Hon är… Det var tråkigt att höra.”

”Det tycker jag med. Men jag tar det på mitt ansvar, för jag vill ha henne och det är en chans jag kanske inte skulle ha fått annars. Fast samtidigt önskar jag att det kunde ha varit annorlunda.”

”Men fadern då?” sa hon.

”Det är lika troligt att fadern gifter sig med henne som att någon tar ner månen.”

”Då vet du vem mannen är då?”

”Ja, det gör jag.”

”Tillhör han…” Hon kunde inte säga överklassen, så hon ändrade det till: ”Har han en hög ställning, menar jag?”

”Ja, det skulle man kunna säga. Fast jag vet inte vad han lever av. Jag tror inte att han förtjänar sitt uppehälle. Såna som han gör det inte.”

”Å, jaså. Får jag fråga om han känner till hennes… tillstånd?”

”Ja, det gör han. Och han försökte köpa sig fri.”

”Tänker du göra någonting åt det?”

”Nej, för om jag gjorde det skulle det dra mer vanära över henne. Så jag får väl bära hundhuvudet för det. Dom flesta kommer ändå att tro att det är jag. Men som jag sa nyss så ville jag fråga er om ett hus. Har ni… jag menar, har era hyresinkasserare sagt något om att det finns något hus att hyra? Det gör detsamma var. Men jag vill inte att Lily ska börja sitt äktenskap i något av kyffena här omkring. Jag kan säga det till er eftersom ni inte äger dom. Och jag bryr mig inte om var det ligger, på den här eller andra sidan Gateshead, Low Fell, Birtley eller var som helst, för vi kan alltid ta kärran in till stan, åtminstone på mornarna.”

”Jag kan säkert hjälpa dig, Joe. Det måste finnas ett tomt hus någonstans. Du skulle väl vilja ha ett med två rum där nere och två rum där uppe?”

”O ja. Det skulle vara fint.”

”Jag ska tala med min agent i morgon och sen ger jag dig besked.”

”Så vänlig ni är, miss Mordaunt. Jag har haft mycket att tacka er för under årens lopp. Jag visste att det var ni som låg bakom att jag fick arbetet som bas och nu gör ni mig till arbetsledare. Jag kommer alltid att stå i tacksamhetsskuld till er. Om det nånsin är nånting jag kan göra för er så behöver ni bara be mig om det.” Han tog ett steg tillbaka och som en förnäm herre kunde ha gjort bugade han sig för henne, vände sig om och gick ut.

Om det någonsin är någonting jag kan göra för er…Vad skulle han inte ha kunnat göra för henne under andra omständigheter! Hon reste sig från stolen och gick ut ur kontoret.

George Fields väntade på henne och tog emot henne med orden: ”Han ser ut som ett barn som har fått en ny leksak, men han vet mycket väl att det inte är nån ny leksak. Han kommer inte att göra er besviken. Och jag ska lära honom några fler knep innan jag slutar.”

De gick genom fabriken igen och hon nickade till svar på en hälsning här och där. Ute på gården tackade hon den gamle mannen varmt för att han hade föreslagit Joe som sin efterträdare. Han sa till om att hennes häst skulle ledas fram och hon satt som vanligt upp på hästen utan hjälp, ”lika bra som nån karl”, som arbetarna nästan alltid sa till varandra. Hon skrittade ut från gården och ut på vägen, förbi Bikupan till Ponder’s Lane, som låg öde så här dags, gav hästen fria tyglar när hon galopperade över tre fält, lät den sedan gå i lugnt trav genom ett skogsparti innan hon red utmed några åkrar i utkanten av Low Fell och Birtley, sedan in på en lång ridväg förbi Grove House och Filmoregodsets järngrindar. Efter ytterligare några hundra meters ritt travade hennes häst självmant in mellan två stenpelare som bar upp en konstfullt arbetad järnbåge med orden Milton Place inflätade.

Uppfartsvägen till huset var relativt kort. Den kantades inte av väldiga träd som var brukligt utan av en prydligt klippt bokhäck på båda sidor. På den stora gräsmattan framför det grönmålade huset stod två jättelika sitkagranar likt vaktposter. Mellan dem ledde sex breda stentrappsteg ner till en terrasserad rosenträdgård som flammade av färger.

Hon red in på stallplanen och innan hon hann sitta av sträckte Danny Croft ut ena handen mot henne och tog tyglarna i den andra handen. ”Ni måste vara nära att förgås av värme, miss Mordaunt”, sa han. ”Och Hamlet med.”

”Ja, han är lite medtagen, Danny. Ta och gnugga honom torr men ge honom först att dricka.”

”Det ska jag genast göra.”

Hon gick inte ut från stallplanen för att gå in i huset genom stora ingången utan styrde stegen mot köksdörren i bortre änden av gården medan hon knäppte upp knapparna i ridjackan. Vid dörren tog hon av sig hatten och fläktade sig med den när hon steg in i köket. ”Du måste förgås av värme här inne, Peg”, sa hon.

”Ja, närapå, men det tycks inte ta bort mitt fett.” Kokerskan skrattade och tillade: ”Ni ser också varm ut. Vill ni ha en kopp te?”

”Nej, nej, Peg, någonting svalkande från källaren.”

”Öl?”

”Ja, gärna öl. Vad som helst som är vått och kallt.”

Kokerskan vände sig till en ung flicka och sa: ”Kila efter två flaskor, Mary.”

När Bridget gick genom köket sa hon: ”Jag dricker det där uppe, Peg. Jag tänker byta om.”

”Jaha, fröken. Det kommer strax.”

Bridget gick ut ur köket och genom en kort korridor till hallen. Solen föll in genom två höga fönster på ömse sidor om en tung ekdörr och lyste upp hela det långsträckta rummet och den breda trappan mitt i det.

Hon skulle just gå upp för trappan då Jessie Croft kom ut från matsalen och sa: ”Så ni har kommit hem. Ni måste ha stekts levande. Vilket väder!”

”Det är väldigt varmt, Jessie. Jag har skickat Mary efter öl.” Hon sa inte att det var kokerskan som hade skickat ner Mary i källaren efter öl. Jessie var, liksom sin man Danny, mycket medveten om deras ställning i hushållet och det lät de resten av den lilla personalen få känna av. De påpekade för alla som var intresserade att de inte bara såg till att allt fungerade smidigt i det här huset utan också i det andra huset i Shields.

”Är miss Victoria hemma?”

”Ja, hon är uppe i sitt rum. Och hon har haft besök igen.”

”Jaså”, sa Bridget kort och nickade innan hon hastigt gick upp för trappan, över en smal avsats och in i en bred korridor. Hon skulle just gå in i sitt rum då dörren mitt emot öppnades och Victoria Mordaunt sa: ”Oj, vad varm du ser ut, Bridget. Varför måste du rida ut en sån här dag? Jag ska hämta något att dricka åt dig.”

”Det är redan på väg. Jag hörde att du har haft besök.”

Victoria följde med Bridget in i kusinens rum och sa skrattande: ”Skvallertanten har varit snabb.”

”Ja, det finns ingen som är så snabb som hon. Får jag gissa två gånger vem det var du fick besök av?”

”Nej, Bridget, bara en gång… Å!” Victoria satte sig med en duns på Bridgets säng och drog upp den vida kjolen på sin klänning och sina underkjolar nästan upp till knäna och utbrast: ”Jag är så lycklig, Bridget. Jag skulle kunna flyga som en fågel. Han är underbar. Och vet du vad? Vi är bjudna på bal.”

”Vad då för bal?”

”Bara en bal på Grove House.”

”Du ska gå på balen, inte jag.”

”Snälla du, var inte så tråkig. Låt mig dra av dig stövlarna.”

Victoria for upp från sängen och föll på knä framför Bridget där hon satt på en stol och började dra i den ena ridstöveln. Bridget skrattade och sa: ”Jag har sagt massor av gånger till dig att det är fel sätt. Jag gör det bättre själv.”

”Jag tänker inte vända mig om och låta dig ta spjärn med foten mot min bak.”

”Res dig upp då så gör jag det själv.”

De skrattade båda när Victoria drog i stöveln och sedan föll baklänges när den till slut lossnade från Bridgets ben.

Det knackade på dörren och husan Florrie McClean kom in med en bricka med två ölflaskor och två höga glas på. ”Ställ det där, Florrie”, sa Bridget, ”och kom och dra av mig den andra stöveln, annars drar miss Victoria av mitt ben.’”

Det blev mera skratt när husan med ett kraftigt ryck fick av den andra stöveln och Bridget nickade åt Victoria och sa: ”Så ska det göras.”

”Ska jag hälla upp ölet?”

”Nej, nej, Florrie, det gör jag själv. Tack.”

När de blev ensamma var det Victoria som hällde upp ölet medan Bridget tog av sig ridbyxorna, sidenskjortan och långstrumporna men behöll korsetten, underbyxorna och linnet på medan hon väntade på att Victoria skulle räcka henne glaset med kallt öl, som hon sedan tömde nästan i ett drag, varefter hon blundade, suckade djupt och sa: ”Gudadryck!”

”Var har du varit hela eftermiddagen?”

”Du vet var jag har varit, på fabrikerna. Det sa jag ju till dig.”

”Jo, men du brukar inte vara borta så här länge.”

”Jag blev uppehållen i skokrämsfabriken. Gamle George blir tvungen att sluta och det är inte en dag för tidigt. Och Joe – Joe Skinner, du vet – ska ta hans plats.”

”Joe Skinner? Men är inte han ung?”

”Inte så ung. Han är lika gammal som jag, tjugotre, och just nu känner jag mig urgammal.”

”Det är klart att du gör eftersom du inte vill klä dig snyggt. Varför måste du gå och se ut som du gör? Du skulle kunna se strålande ut i de nya modellerna. Det skulle du, det skulle du”, och Victoria nickade för att understryka det.

”Var inte dum. Och börja inte med det där igen.”

”Jo, och jag tänker fortsätta, för du går för det mesta omkring som en lumphög. Du ser bara klädd ut när du sitter på en häst. Och du skulle kunna se förtjusande ut, det vet jag. Om du bara ville låta mig…”

”Hör du”, Bridgets röst lät trött, ”det här är ett ämne som jag är utled på, det vet du. Måste jag påpeka för dig igen att jag inte har något behov av att följa med modet, något mode, aldrig har haft det och aldrig kommer att ha det. Man om du kunde ge mig lite av dina höfter och din byst, och din skönhet, skulle jag kanske kunna se presentabel ut. Men nu är jag som jag är, precis som jag hörde Jessie beskriva mig en gång, platt som en bräda både framtill och baktill.”

”Det är bara struntprat och det vet du. Se bara på Sarah Tweedle. Hon är mycket smalare än du.”

”Men hon ser inte sån ut. Och vi vet ju varför. Men varken du eller någon annan ska få mig att använda turnyr och lösbröst. Tänk om de glider? Tänk om de ramlar ur snörlivet och en herre måste plocka upp dem?”

De satt båda två på sängkanten nu, lutade sig mot varandra och skakade av skratt åt den bild som hennes ord frammanade.

När de hade lugnat sig rörde Victoria varsamt vid Bridgets ansikte med fingrarna och sa lågt: ”Du skulle kunna se så söt ut: du har höga kindkotor och vackra ögon.”

”Ja, jag vet, och en stor mun och hår som blånor. Och jag är känd för min briljanta konversation när jag är i sällskap.”

”Å du!” Victoria tryckte in kusinen i kuddarna. ”Ja, du har rätt. Du är faktiskt hemsk i sällskap. Man skulle kunna tro att du aldrig har varit i en salong i hela ditt liv, sådana saker som du säger, och för det mesta till män. Män tycker inte om att bli motsagda. Vad kvinnorna beträffar så vräker du ur dig förfärliga saker, som till Kitty Porter. Hon förlåter dig aldrig.”

”Det struntar jag i. Men det är orsaken till att jag inte vill gå på några fler baler.”

”Var inte dum nu.”

”Sluta att säga var inte dum. Det är dumt att säga så.”

De knuffades igen som två barn, precis som de hade gjort sedan de var barn, sedan den dagen då Bridget var tio år och farbror Sep kom till dem med en åttaårig söt men moderlös liten flicka. Själv var hon enda barnet och hade mist sin mor när hon bara var sex år. Det var från den tiden hon hade blivit sin fars kamrat, och hon hade trott att hon inte ville ha någon annan förrän hon träffade Victoria. Från den dagen hade de upphört att vara kusiner och blivit som systrar och stått varandra mycket nära.

Bridget reste sig från sängen, gick bort till klädskåpet och tog fram en lång vit underklänning och en blå bomullsklänning och ur en byrålåda ett par vita silkesstrumpor. Medan hon började klä sig sa hon: ”Låt oss vara allvarliga, Victoria. Tycker du verkligen om honom? Är det inte bara en övergående nyck, menar jag? Han är mycket charmerande, mycket stilig och naturligt tilldragande, men vad lever han av? Jag har fått den uppfattningen att han jagar och skjuter, spelar kort och också leker bonde, fast att döma av det jag har sett av deras gård är den mycket liten och skulle kunna skötas av att par karlar.”

”Han arbetar på godset också, Bridget. Han åker till ett kontor i Newcastle. De hade visst ett rederi förr. Han sa att hans far har förlorat flera fartyg nyligen, senast ett som gick med kol från Tyne till London.”

”Jaså.” Bridget drog upp strumpebandet över knät och vred det runt så att den lilla rosenknoppen av siden kom mitt fram och hon sa: ”Om du till exempel aldrig skulle få se honom mer, hur skulle du känna det då? Om han sa att han skulle gifta sig med en annan, menar jag?”

När Victoria inte svarade vände hon sig om och tittade på henne. Hennes ögon var slutna och huvudet djupt nerböjt. ”Jag överdriver inte”, viskade hon, ”jag skulle vilja dö om… om han visade sig kylig mot mig nu.”

”Har du någonsin känt på det här sättet förut? Så intensivt?”

”Nej, aldrig. Jag trodde att jag var kär i kapten Turner. Du minns väl att han brukade komma och hälsa på farbror Harry och hur jag grät när jag fick höra att han hade drunknat?”

Jo, och hon hade också gråtit när hon fick höra att han hade drunknat. Och han hade inte kommit för att hälsa på hennes far utan för att hälsa på henne. Hon hade kanske gift sig med honom till slut. Ja, det hade hon kanske, för hennes far hade tyckt bra om honom. Bara fjorton dagar innan hennes far dog hade han sagt till henne: ”Robert är en präktig människa. Han är tolv år äldre än du, men om jag fick bestämma är han den man jag skulle välja att ta hand om dig om något skulle hända mig.” Och det hade hänt helt oväntat. Han hade varit på ett sammanträde och då han kommit hem åt han en sen kvällsmat och gick upp för att lägga sig. Sedan hade hon hört honom ropa på henne. Men han hade dött innan läkaren kom.

Hon var nästan nitton då hon över en natt blev en mycket förmögen kvinna: arvtagare till två fabriker som båda hade vuxit från hemindustrier och hade gått med god vinst de senaste fyrtio åren. Hon var också ägare till fastigheter i många av städerna runt omkring, kanske bara stugor i en men gator i en annan. Så var det inkomsten från olika industrier på båda sidor om floden. Ja, hon hade sannerligen blivit en förmögen ung kvinna. Men i stället för att göra vad en del kvinnor skulle ha gjort efter en sorgetid, rest omkring ett slag tillsammans med en lämplig sällskapsdam och sedan sett sig omkring efter en lika lämplig äkta man, väckte det som Bridget Mordaunt gjorde ingen överraskning hos hennes nära vänner. Och det hade inte förvånat Andrew Kemp, faderns advokat, eller agenten Arthur Fathers och allra minst de två gamla tjänarna Danny och Jessie Croft, för hon axlade faderns kappa och fortsatte att göra precis det som han hade gjort. Under hans handledning hade hon blivit väl insatt i hans affärer när hon red eller gick bredvid honom då han besökte fabrikerna eller satt hos honom på hans kontor i Newcastle.

Victoria hade sällan följt med dem, för som hennes far skrattande hade sagt var hon mer till besvär än hjälp eftersom hon alltid var rädd för att smutsa ner sig. Nej, Victoria stannade hemma och sysselsatte sig, som hon kallade det, med hushållning, och hon älskade att klä sig fin. Bridgets far brukade retas med henne och säga att hon apade efter överklassen eller förberedde sig för att sköta någons herrgård.

”Det är ett vackert ställe.”

”Vad är det som är ett vackert ställe?”

”Grove House, förstås, Lionels hem.”

”Ja, ja. Man jag tycker att det är rätt förfallet. Det har misskötts och det kommer att kosta en förmögenhet att sätta det i stånd igen.”

”Man kan förvandla hallen och salongen till ett enda jättestort rum. Kan du tänka dig, panelen kan vecklas ihop som ett dragspel.”

”Nej verkligen? När ägde denna förevisning rum?”

”I förra veckan när han kom och hämtade mig. Och du var ditt gamla vanliga envisa och förtjusande jag och förklarade bestämt att du inte hade någon tid att slösa bort.”

”Jag sa det till dig, inte till honom.”

”Jag vet. Fast” – hon gjorde en grimas – ”du skulle säga det till honom, om du var på det humöret, inte sant?”

”Jo, det skulle jag. Häll upp ett glas öl till åt mig. Jag vet inte vad du tänker göra tills det är dags att äta kvällsmat, men jag har mycket att göra. Jag går ner till kontoret.”

”Å, det där kontoret! Ibland har jag lust att sätta eld på det. Varför vill du gå dit nu, jag har ju inte sett dig på hela dan.”

”Jag har ett viktigt brev att skriva. Joe ska gifta sig och han vill ha att hus.”

”Kors! Joe Skinner igen, din speciella skyddsling. Vad tänker du ge honom i bröllopspresent – fabriken?”

”Kanske det. Kanske det. Jag får fundera på saken.”

När Bridget gick mot dörren sprang Victoria efter henne, tog henne i armen och sa: ”Du tackar väl ja till hans inbjudan, till balen, menar jag? Jag kan inte gå ensam, det vet du.”

Bridget mötte den milda blicken hos den här flickan som var henne så kär, suckade och sa: ”Ja ja, ja ja.”

”Och du köper väl en ny klänning?”

”Nej, jag tänker inte köpa någon ny klännning.” Hon öppnade dörren och de gick ner för trappan till hallen. ”Sluta pladdra nu”, sa hon, ”och gå ut i köket och se efter vad Peg har för sig. Be henne ge oss kall soppa.”

”Hon kommer att få slag.”

”Säkert, men gör det i alla fall. Och stör mig inte den närmaste halvtimmen.”

”Nej, frun. Nej, frun.” Victoria neg två gånger och kilade i väg till köket, medan Bridget gick genom korridoren och in i ett rum som dels såg ut som ett bibliotek och dels som ett kontor, för hyllorna längs ena väggen innehöll en imponerande samling böcker och hyllorna längs den andra bleckaskar och liggare. Det kallades kontoret, och det såg ut som ett kontor utom kanske när man tittade på en del av titlarna på bokhyllorna: Bronte, Wilkie Collins, mrs Gaskell och mellan dem Tennyson och Platons Apologia, medan det stod böcker av George Eliot och Anthony Trollope bredvid Lord Chesterfields Brev på en annan hylla.

Medan liggarna och bleckdosorna var noggrant etiketterade stod böckerna huller om buller men vittnade om en bred och blandad litteratursmak. Bridget sjönk ner i den extra stora skinnfåtöljen som hade passat faderns breda kroppshydda men som hon ofta gled i från den ena sidan till den andra, särskilt om hon var klädd i ridbyxor. Från ett mässingsställ tog hon ett ark brevpapper. Det hade ett huvud där det bara stod: Henry Dene Mordaunt och under det Tillverkar skokräm och ljus.

Hon skulle skriva ett brev till sin agent i Newcastle och skrev överst ett enda ord ”Brådskande” innan hon började: ”Bästa mr Fathers.” Hon fortsatte med att säga att han måste meddela henne om det fanns lediga hus i de närbelägna städerna, de som låg på rimligt avstånd från fabrikerna var att föredra.

När hon hade undertecknat och klistrat igen brevet ringde hon på en klocka och då Jessie själv kom in sa hon: ”Ta det här brevet, Jessie, och låt en av karlarna rida till posten med det. Jag vill att det ska komma i väg i dag om det är möjligt.”

”Är det viktigt?”

”Ja, det är viktigt, Jessie.”

Jessie tvekade ett ögonblick med brevet i handen. Men när hennes matmor inte sa något mer gick hon ut ur rummet.

Bridget skakade på huvudet när hon tittade på den stängda dörren. Jessie åldrades snabbt men, som i fråga om Danny, fick man inte säga något om ålder. Hon kunde inte komma ihåg att hon någonsin hade slagit upp ögonen som barn och inte sett Jessies ansikte lutat över sig och hört henne säga samma ord: ”Öppna korpgluggarna nu, raring.” Om det fanns något sätt att översätta ordet lojalitet så var både hon och Danny ett exempel på det, för de hade varit i hennes farfars tjänst. Efter hans död hade de fortsatt att sköta hushållet åt hennes föräldrar. Jessie hade vårdat hennes mor under hennes långa sjukdom och samtidigt lyckats vara en tröstare och vän för henne själv under dessa tidigare år, särskilt tiden innan Victoria och hennes far kom in i bilden. När Victorias far dog hade hon omfattat den lilla flickan med nästan moderlig värme samtidigt som hon förebrådde henne för hennes barnslighet, som hon kallade det.

Och så hade det varit ända sedan dess, bortsett från att Bridget visste att hon hade främsta platsen i Jessies hjärta.

Men Jessie stod helt på Victorias sida den dagen Bridget hade tagit på sig ridbyxor för första gången för att rida ut. ”Kära barn”, hade hon sagt, ”det där går inte an. Den chock folk fick när kvinnor började använda byxor när dom cyklade är ingenting mot den dom får när dom får se dig ute på vägarna i den där utstyrseln.”

Jessies åsikt tycktes vara den vanliga: Förfärligt, skandalöst, som en karl, oanständigt, hon blir aldrig gift.

Bridget visste precis vad man ansåg om henne i de kretsar där Lionel Filmore rörde sig. Det var också någonting som hade börjat oroa henne. Först hade det roat henne, men inte nu längre: det faktum att hon betraktades som arbetande delägare i Henry Dene Mordaunt-bolaget. Det var hon som skötte affärerna, medan Victoria, som ansågs vara en riktig dam, intog sin rättmätiga plats och uppträdde enligt sin ställning. Det som bekymrade henne nu var balen och Lionel Filmore. Hon kunde inte göra någonting åt det just nu. Kanske han bara roade sig. Hon hoppades att han inte gjorde det, inte när Victorias känslor var så intensiva som de var. Hon hade hört att han tidigare hade umgåtts en hel del med Elizabeth Porter, dotter till den där kattan, som hon kallade henne, Kitty Porter. Men nu uppvaktade han Victoria flitigt, och flitigt var rätta ordet, för det här var hans fjärde besök på tre veckor. Hennes känslor när det gällde honom var blandade. Hon visste inte om hon tyckte bra eller illa om honom, men eftersom Victoria var så djupt förälskad i honom så var det bäst att koncentrera sig på hans goda sidor och försöka känna sympati för honom.

Hon drog till sig en liggare men öppnade den inte. Med handen på den slitna skinnpärmen undrade hon vad det var som riktade ens känslor mot en annan människa? Var det bara sinnligt begär? Hon skakade på huvudet och svarade i tankarna: Nej. Ändå fanns det där. Men nej. Det var någonting som den andra personen utstrålade. Man kunde inte sätta fingret på det. Man bad inte om det eller välkomnade det när det kom, eftersom den sortens kärlek började med en plågsam känsla: det grundade sig på hopplöshet. Ändå kunde man inte hindra den från att växa trots att man på sätt och vis föraktade sig själv för den svaghet som lät en hysa en sådan tanke.

Hon öppnade liggaren och tog itu med siffrornas terapi.

3

William Filmore stod med ryggen mot den tomma öppna spisen. Det var en ställning som han brukade inta när elden flammade och den flammade vanligtvis hela vintern, våren och hösten. Så han hade för vana att stå där, särskilt när han rökte sin cigarr efter middagen.

I en djup skinnfåtölj mitt emot honom satt hans äldste son. Lionel var väl medveten om sina tillgångar: Han var lång, hade tjockt ljust hår och ett ansikte som bara kunde kallas vackert, medan hans ett år yngre bror Douglas var kortväxt, bara ungefär en och sextiosju lång, inte särskilt kraftigt byggd utan, om man ville vara vänlig, kunde kallas senig. I motsats till Lionel var han mörkhårig. Hans ögon var också mörka, så mörkbruna att de nästan var svarta. Hans ansikte var rätt långlagt, hakan något utskjutande. Munnen var bred med smala läppar. Han hade också en helt annan läggning än brodern, var tystlåten och tillbakadragen och hade vad familjen ansåg vara besynnerliga intressen: han tyckte om att utforma figurer i sten eller snida och han hade känsla för grisar. När han inte arbetade i ett av de stora uthusen som han använde som verkstad kunde man hitta honom på bondgården där han tittade på grisarna, värderade dem och till och med pratade med dem, påstods det.

Båda männen tittade på sin far nu när han sa: ”Vi måste uppehålla skenet, det är viktigt. Det borde du veta.” Han nickade mot Lionel och Lionel svarade: ”Det behöver du inte påpeka, far. Jag vet att det är viktigt, och inte bara för mig.”

”Vad menar du med det?” William Filmore pekade med cigarren på sin son. ”Det här” – cigarren beskrev en halvcirkel – ”kommer snart att vara ditt. Vad tänker du göra med det? Sälja det? Det skulle inte täcka hälften av skulderna, kan jag tala om för dig. Och så är det ditt levnadssätt. Du skulle väl inte kunna leva utan jakten eller med ett tomt stall? Så är det din skräddare och ditt drickande, för att inte tala om det du förlorar på kortspel. Men vi är här för att diskutera en bal och jag hoppas att du kommer att ordna din framtid då. Det blir inget mer drönande för dig, för om du gör bort dig skulle jag vilja råda dig att ta en båt till Amerika och se vad du kan göra med din charm där.”

”Jag sålde två saker i förra veckan”, sa Douglas överraskande.

”Vad gjorde du?” utbrast de båda andra samtidigt och Lionel frågade: ”Sålde du dina stenar – dina skulpturer, menar jag? Till vem då? Till karln som säljer marmorsaker i Gateshead? Vilka saker var det?”

”Den ena var pojken som fiskar, den andra var ängeln.”

”Vad fick du för dem?” frågade fadern.

”Hundratjugo guineas för ängeln och åttiofem för pojken.”

”Det var som tusan!” Fadern log. ”Det har du inte sagt något om, din rackare. Vi kunde ha firat det. Vad gjorde du med pengarna? Har du dom kvar? Betalade de kontant?”

”Ja, men jag har gjort av med pengarna.”

De båda andra blev långa i ansiktet och Lionel frågade: ”Vad gjorde du av med dem på?”

”På vacker sten. Jag har tre beställningar till.”

Fadern kastade huvudet tillbaka och sa: ”Det var som fan. Minstingen i kullen förtjänar sitt uppehälle.” Det var inte så mycket, ingenting mot vad han väntade sig att hans äldste son skulle kapa åt sig för att de fortfarande skulle ha tak över huvudet, men en av dem skulle kunna försörja sig på det.

Han stirrade på sin son. Det fanns mer hos den där spinkiga lilla individen än man kunde tro när man såg honom första gången. ”Vart ska dina saker?”

”Till London, tror jag. Den där mannen gör i alla fall affärer där. Han är gravstenhuggare.”

”Stenhuggare! Specialitet: gravstenar och kors!” Broderns ton var spydig.

”Jo, men han har en bisyssla också, och det är där jag kommer in, säger han. Han tar allt som jag kan framställa.”

Lionel reste sig och sa: ”Några hundra pund kommer inte att rädda stan.”

”Nej”, sa Douglas kort. Han hade också rest sig och när han gick mellan fadern och brodern tillade han: ”Men jag kommer att kunna försörja mig på det när den här delen av stan faller.”

De båda männen såg efter den spensliga gestalten när han gick genom rummet med sin lufsande gång. Då dörren slog igen efter honom kastade fadern sin halvrökta cigarr i den öppna spisen och sa: ”Han där är ett oskrivet blad. Men han har rätt. Om din plan inte lyckas, vad ska du då leva på? Din intelligens? Men den kommer du inte långt med i kortspel. Så det skulle bli Amerika. Eller du kunde ju göra något som en del såna som du har gjort förut, eskortera förmögna damer till olika brunnsorter. Det anses helt comme-il-faut, har jag hört.”

Lionel vände sig mot fadern och sa med en viss bitterhet: ”Du tycker inte om mig, eller hur? Du har aldrig kunnat tåla mig – eller Doug, för den delen. Men de saker som du inte gillar hos mig är utmärkande för dig. Vad för slags förebild har du varit för mig? Det första jag fick höra talas om var ditt horande, och mitt för näsan på mamma dessutom. Sedan var det ditt supande, följt av dobbel, och det gick inte alltid så hederligt till heller, annars skulle du inte ha varit tvungen att sälja huset i London och ta din tillflykt till den här delen av landet som du avskyr.”

”Försvinn!”

”Ja, det ska jag göra, far, tills vidare. Bara en sak till: vad händer om jag gifter mig med henne?