Dansk kriminalreportage

Oprør i Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset

Lindhardt og Ringhof

Oprør i Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset

Dansk Kriminalreportage er et historisk værk. Sagerne og de enkelte bind er udtryk for den samtid, de er skrevet i og der kan være tilfælde af forældede eller omstødte sager. Evt. stødende materiale eller ytringer er ikke udtryk for L&R’s holdninger.

Copyright © 1990, 2017 Diverse og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711751732

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Oprøret i Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset

Det var noget helt ubegribeligt, der skete om natten den 25. juni 1817, da der blev iværksat et forsøg på masseflugt fra det berygtede københavnske fængsel Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset.

De fanger, der forberedte og forsøgte at gennemføre masseflugten, var ved tidligere lignende begivenheder blevet indprentet af fængslets ledelse, hvor lidt de havde at håbe på, og hvor hårdt de i givet fald kunne forvente at blive behandlet ved afsløring.

Hvor hårdt, det gik til i datidens fængsler, og hvor hårdt fangerne blev afstraffet for deres desperate forsøg på masseflugten, berettes om i denne artikel.

Straffe og fængsler

Brugen af frihedsstraffe, således som de nu kendes her i landet i form af fængsel og hæfte, strækker sig ikke langt tilbage i menneskehedens historie. Fra middelalderen har man ganske vist historiske eksempler på langvarige indespærringer af personer som man ønskede at berøve friheden, og man må også have sikret sig forbrydere, indtil deres sager kunne blive afgjort, men egentlige frihedsstraffe, særligt tidsbestemte straffe, hører først en senere tid til.

Når et forbryderisk forholds strafbarhed ikke var så alvorligt, at dødsstraf kom på tale, anvendtes der ofte bødestraf, selv i tilfælde af drab, men andre straffe forekom også, f.ek. fredløshed.

Tanken om, at det kunne være mere fordelagtigt at straffe lovovertrædere ved at spærre dem inde og sætte dem i arbejde end at slå dem ihjel eller lemlæste dem, vandt frem i 1500-tallet og derefter.

Her i landet blev denne udvikling i særlig grad fremmet i Christian IV.s tid. Noget senere blev man i Christian V.s Danske Lov fra 1683 præsenteret for et omfattende katalog af straffe: Dødsstraffe ved opbrænding på bål, hængning og drukning og navnlig ved halshugning, der i mange tilfælde blev forbundet med pinsler og med vanærende behandling af det døde legeme. Dertil kom lemlæstelser særligt ved afhugning af hænder eller fingre og pryglestraffe navnlig ved den vanærende kagstrygning samt æresstraffe, særligt i form af brændemærkning, der regelmæssigt afskar den straffede fra at vende tilbage til det hæderlige samfund. I visse tilfælde brugtes landsforvisning og udvisning af hjembyen. Af frihedsstraffe foreskrev Danske Lov arbejde for livstid i jern på Bremerholm, flådens store arbejdsplads i København, og for kvinders vedkommende arbejde i spindehuset.

Ved loven blev der også givet forskrifter om fængselsstraffe, der efter enkelte bestemmelser skulle have nærmere bestemt varighed. De hyppigst foreskrevne straffe var dog af økonomisk natur. For det meste var der tale om bøder, for hvilket der var fastsat bestemte takster, men der forekom også forskrifter om fortabelse af formue.

Betegnet som slaver

Det svarer til den skildrede udvikling, at indretningen af særlige fængselsbygninger er en forholdsvis ny foreteelse. Det fra gammel tid bedst kendte fængsel i København, Blåtårn, var en del af den meget gamle kongeborg, der i 1731 blev afløst af Christiansborg slot. Udefra betragtet var det et tårn prydet med et smukt spir, som Christian IV havde ladet bygge. Indvendigt var det skummelt og uhyggeligt.

At Christian IV.s datter, Leonora Christine Ulfeldt, sad indespærret her i 22 år er almindeligt kendt, men det blev også brugt som fængsel for almindelige forbrydere. Da tårnet blev revet ned sammen med hele den øvrige bygning, blev navnet Blåtårn taget i brug som betegnelse for et andet skummelt fængsel lige ved Langebro, der blev anvendt lige til 1848.

Af de mange, der blev dømt til strafarbejde på Bremerholm, var en del groft kriminelle, hvis anbringelse på dette sted man efterhånden fik betænkeligheder ved, særligt på grund af den brandfare, der forbandt sig med de store oplag af materialer til skibsbygning, som fandtes her. Fangerne blev derfor flyttet i 1741 til det militære arresthus, Stokhuset, ved Østervold nær Rosenborg.

Det blev brugt som straffeanstalt indtil 1851 og kunne til tider rumme op til 500 fanger. Selv om loven ikke brugte ordet slaver, blev denne betegnelse dog i almindelighed anvendt om fangerne på Bremerholm og i landets forskellige fæstninger og særligt om dem, der blev anbragt i Stokhuset. Her var behandlingen så umenneskelig, at det var fuldstændigt berettiget, at deres tilværelse blev kaldt for slaveri.

Børnehuset

Christian IV havde ikke altid held med sig, når han satte noget i gang — heller ikke, da han i 1605 fik oprettet et såkaldt ”tugthus” i København, svarende til senere tiders tvangsarbejdsanstalter. Hensigten var, at betlere og løsgængere skulle samles her fra hele landet for at blive sat til nyttigt arbejde. Klientellet blev fremskaffet ved omfattende menneskejagter over hele landet.

Anstalten måtte lukkes efter nogle års forløb på grund af pestepidemier. Da det blev åbnet igen i 1621, blev det udvidet med et ”Børnehus”, hvor omstrejfende og tiggende børn skulle anbringes og oplæres, indtil de var 19 år. Børnehusets beboere skulle holdes adskilt fra tugthusets. Der kunne til tider være op til 700 personer i de to anstalter, og der foregik en stor produktion navnlig af gode tekstilvarer. De hygiejniske forhold var imidlertid slette og bidrog til hærgende epidemier med stor dødelighed til følge. Dertil kom, at administrationen svigtede, og kort efter kongens død måtte det hele opgives.

Det lod sig dog ikke gøre at undvære en institution som den nedlagte. Derfor opførte Københavns fattigvæsen i 1662 et nyt ”Børnehus”, der i folkelig tale blev ved med at bære dette navn længe efter, at det var blevet udbygget og omdannet til en stor straffeanstalt.

Det nye børnehus var oprindeligt bestemt for københavnske tiggerbørn, men forholdene gjorde, at man også hurtigt kom til at modtage voksne betlere, løsagtige kvinder og småkriminelle udefra. Denne tendens blev styrket ved, at man for produktionens skyld havde brug for at få så meget arbejdskraft som muligt til huse. Med dette begyndte der en udvikling, som gradvis førte frem til, at børnehuset blev til et egentligt fængsel, hvad der tilsidst blev markeret ved, at det i 1789 officielt skiftede navn til Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset på Christianshavn.

Et mørkt kapitel

Børnehuset er et mørkt kapitel i det danske fængselsvæsens historie, for slet ikke at tale om det som forsorgsinstitution. Der var oprindeligt indrettet plads i det til 200 indsatte, men allerede i 1674 var man oppe på omtrent 400. Bortset fra dømte forbrydere, der skulle holdes for sig, måtte i hvert fald alle voksne arbejde og sove sammen, tyve, der var sat ind uden dom, ”horkarle”, utugtige kvinder, utro tjenestefolk og mange andre. Når forældre fandt deres børn vanartede, kunne de selv få dem sat ind uden videre.

Institutionen — stiftelsen, som den også blev benævnt i officielle papirer — blev et hjemsted for laster og forbrydelser, for uterlighed, slagsmål og til tider drab. Selvmord forekom ofte, og kvinder tog livet af deres børn. Forplejningen var slet, hygiejnen under al kritik og sygeligheden og dødeligheden stor. Det sidste kunne dog tildels forklares ved den elendige tilstand, som mange af beboerne befandt sig i ved indsættelsen.

I begyndelsen af 1700-tallet ville man gerne foretage en virkelig deling af anstalten i et børnehus og et tugthus, hvis afdeling for kvinder skulle være et spindehus. Manglen på midler bevirkede, at det kom til at vare over 30 år, inden planen blev gennemført. I 1742 blev et rasperi, der hidtil havde været anbragt i Stokhuset, flyttet til nogle rum i tugthuset. Her skulle fanger, som skulle straffes særligt hårdt, ved raspning findele farvetræ til brug for landets farverier. Det var et meget hårdt og sundhedsfarligt arbejde, der indbragte anstalten store indtægter. Nogenlunde samtidig dermed begyndte den at opnå en vis aflastning ved, at der i løbet af en ti års tid blev oprettet tugthuse i Stege, Viborg og Odense. Desuden blev der opført en ny, stor hovedbygning, således at der ialt blev plads til 500 indsatte.

Gennem nogle af de efterfølgende år blev der under indtryk af voksende kritik gjort forsøg på at få forskellige forbedringer gennemført, men der kom ikke ret meget ud af det. I 1770-erne indtraf der endda en kendelig forværring. Til sidst indså man det håbløse i at opretholde institutionen i den hidtidige form med de blandede formål, således at man som nævnt i 1789 besluttede sig til at ændre den til en ren straffeanstalt.

Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset

Det bedste resultat af forandringen var, at børnene slap bort fra anstalten. Den skulle også helst have givet udtryk for, at der var nye idéer på vej om formålet med at straffe forbydere. På Christianshavn satte disse idéer sig spor i indførelsen af betegnelsen Forbedringshus for den del af fængslet, hvor de mindst kriminelle fanger blev sat ind, men desværre ikke i ret meget andet.

Straffeanstaltens bygninger udfyldte den store firkant mellem Christianhavns torv, Overgaden over Vandet, Sct. Annægade og Dronningensgade. Som navnet angiver, var den delt i tre afdelinger. Tugthuset lå med en smuk, tårnprydet facade ud imod torvet. Forbedringshuset udgjorde nærmest en bagbygning til tugthuset. Det lå parallelt med og i nogen afstand fra dette. De to store bygninger havde begge sidefløje, der tilsammen afgrænsede arealet mellem dem ud mod Overgaden og Dronningensgade, således at der dermed var skabt en firkantet gård, hvori Rasphuset lå. Midt i Forbedringshuset fandtes der en stor port, Mellemporten, der førte ud til det nordøst for hovedbygningerne liggende areal, der vendte mod Sct. Annægade, og som var bebygget med mindre bygninger, hospitalsafdeling og funktionærboliger m.m.

Hele fængselsområdet var tildels afgrænset af og inddelt ved plankeværker, der var med til at gøre alt så uoverskueligt, at energiske flugtforsøg var vanskelige at forhindre. Anstaltens porte ud imod omverdenen lå i Dronningensgade og i Overgaden.

Tugthuset havde 3 etager. I stuen fandtes en kirkesal, kontorer og en butik, hvorfra fremstillede varer blev solgt. På 1. sal fandtes kvindernes og på 2. sal mændenes arbejdsrum, iblandt de sidste en skomagersal med nogle aflukker for fanger, som blev anset for særligt farlige. Ovenover lå de store uhyggelige og overbefolkede sovesale, 2 for mænd og 2 for kvinder. Fangerne lå to i hver seng. Dog næppe de farlige fanger, der skulle sove lænkede til deres senge. Øverst i tagrummet fandtes der store oplag af meget brandfarligt materiale.