K Fabricius

Giftmordet på Stabrand Mark

Lindhardt og Ringhof

Giftmordet på Stabrand Mark

Dansk Kriminalreportage er et historisk værk. Sagerne og de enkelte bind er udtryk for den samtid, de er skrevet i og der kan være tilfælde af forældede eller omstødte sager. Evt. stødende materiale eller ytringer er ikke udtryk for L&R’s holdninger.

Copyright © 2001, 2017 K. Fabricius og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711752401

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Giftmordet på Stabrand Mark

Af skovejer K. Fabricius, Skramsømølle pr. Ebeltoft.

Tre siges at være et uheldigt tal i forholdet mellem mennesker og navnlig i kærlighedsforhold. Denne artikel handler om et sådant tilfælde mellem ejeren af en lille landbrugsejendom, dennes 16 år yngre hustru samt en medhjælper.

Det varede næsten et år, inden forbrydelsen kom til myndighedernes kundskab, hvilket sikkert aldrig var sket, hvis medhjælperen havde undladt at affatte et falsk brev samt senere at behandle enken yderst slet.

Baggrunden for nærværende undersøgelse

Når jeg som dreng og ungt menneske i 1950’erne løb på ski, foregik dette hyppigt på et bakket areal umiddelbart nord for Øksenmølle Aa mellem Øjesø og Skramsømølle.

Ind i bakkerne var der under krigen af besættelsesmagten foretaget et antal udgravninger, hvori der skulle opføres ammunitionsdepoter, medens den udgravede jord skulle tjene som dækningsvolde. De derved etablerede voldes ret stejle endeflader var velegnede, når man ville have fart på under skiløbet, medens en neden for liggende mark gav et godt afløb.

I den ene ende af denne mark lå ruinerne af en gård. Man kunne tydeligt se bygningernes grundrids, murene nåede nogenlunde mandshøjde, men der var intet tilbage af taget. I dag er marken blevet til skov, og ruinen er væk, omend man stadig kan se noget af fundamentet.

Mange år efter fandt jeg i en bog aftrykt en såkaldt skillingsvise, benævnt ”Sang om Giftmordet på Gaardmand Søren Johansen på Stabrand Mark, Nødager Sogn, tæt ved Skramsø Mølle pr. Ebeltoft”.

Jeg antog, at det drejede sig om en på Skramsøs areal nedlagt ejendom og begyndte at forske i sagen. Det viste sig imidlertid ikke at være denne, men i stedet ejendommen ude ved ammunitionsdepoterne.

Afdøde Søren Johansen

Han blev født den 22. februar 1822, og som 24-årig flyttede han i 1846 til Nødager Sogn fra Skramsømølle, der ligger i Tirstrup sogn. Den 5. september 1846 indgik han ægteskab med Mette Nielsdatter, 30 år og enke.

Den 22. februar 1847 fik han tinglyst adkomst til matrikel nummer 16b af Stabrand by, Nødager sogn.

Den 8. juli 1865 indgik han som enkemand et nyt ægteskab med Jensine Nielsen, 27 år og fra Nødager.

Søren Johansen giftede sig således i 1846 med en seks år ældre enke efter en husmand og erhvervede samtidig ejendommen. Han blev dermed stedfader til i al fald en datter på 4 år.

Imidlertid døde hustruen, og han giftede sig så som 43-årig med den 16 år yngre Jensine Nielsen. Seks uger inden indgåelsen af andet ægteskab fik han steddatteren, der kun var cirka fire år yngre end hans kommende hustru, ”fra hånden”.

Søren Johansens nye ægteskab kom kun til at vare godt to år. I juli 1867 blev han syg, fæstede en skomagersvend fra Feldballe til at klare markarbejdet, men afgik ved døden den 1. september 1867.

Skomagersvenden blev boende på ejendommen, hvilket naturligvis gav anledning til visse rygter på egnen, ligesom folkesnakken havde gået om Søren Johansens tiltagende hang til spiritus. Imidlertid var der ikke noget umiddelbart mistænkeligt ved enkens og skomagersvendens adfærd, og da der taltes om nyt ægteskab, faldt der i nogen grad ro over sagen.

Et besøg i Feldballe præstegård

En søndag i slutningen af maj 1868 – det vil sige cirka ni måneder efter dødsfaldet – mødte enken op i præstegården sammen med en nabokone, Sidsel.

Sognepræsten blev bedt om et råd om, hvorledes enken kunne blive af med skomagersvenden, Lars Christian Lauritzen, som hendes afdøde mand havde fæstet, men som var blevet boende på ejendommen, og som hun nu var led og ked af.

Hun medbragte et mystisk brev fra en vis Inger Mortensen i København. Dette var modtaget kort efter hendes mands død, stilet til denne, og omtalte højst besynderligt Lauritzens død ved et ulykkestilfælde på ejendommen.

Præsten ville skrive til Inger Mortensen og lånte derfor brevet.

Senere vendte nabokonen imidlertid tilbage til præstegården, idet hun anså det som sin pligt at underrette præsten om sagens rette sammenhæng ved at fortælle, hvad Jensine Nielsen havde betroet hende.

En måneds tid forinden havde hun besøgt Jensine, der da lå til sengs som følge af en blodansamling, der skyldtes Lauritzens mishandling af hende.

Hun havde da fortalt, at en anden nabo, Eberhardt Bager, havde fået Lauritzen til at forføre Jensine, endnu medens hendes mand levede. Lauritzen havde gjort gældende, at han var stærkt forelsket i hende og ville giftes med hende.

Endvidere havde han presset på med forslag om at finde udveje til at forkorte sagen ved at give Søren Johansen al den brændevin, han ville have, og yderligere at forstærke denne på forskellig vis. Hun havde dog benægtet på nogen måde at have givet sin mand gift. Når ægteskabet – på trods af, at Jensine ventede barn med Lauritzen – ikke var kommet i stand, skyldtes dette, at Lauritzen behandlede hende slet.

Dette udsagn bestyrkede naturligvis præsten i hans mistanke, og han henvendte sig på herredskontoret medbringende det eneste konkrete i sagen, nemlig det mærkelige brev fra Inger Mortensen i København, hvilket var svar på et øjensynligt af afdøde forfattet brev, hvori meddeltes, at Lauritzen ved en ulykkelig hændelse var faldet i ejendommens brønd og druknet.

Politiforhør på ejendommen 27. maj 1868

Samme dag, som anmeldelsen var sket, nedsattes politiretten på afdøde Søren Johansens ejendom, og den første, der afhørtes, var enken.