Ebbe Kløvedal Reich

Du danske svamp

Lindhardt og Ringhof

Du danske svamp

Forsideillustration: Scanpix

Copyright © 1974, 2017 Ebbe Kløvedal Reich og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Oprindelig udkommet på Forlaget Rhodos 1974

ISBN: 9788711764855

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Denne bog er sidste del af en trilogi. De to første hed ”Svampens tid” (1969) og ”Svampen og korset” (1972). Jeg kalder trilogien for en samtidskrønike, fordi jeg har taget model efter de gamle munke, der sad og prentede, hvad der skete omkring dem – uden at lægge skjul pa, hvem de holdt med og hvorfor.

Hen ad vejen er der sket det, at jeg begyndte at blive munk selv. Og nu, da de første tilløb til en tonsur kan mærkes, er det pa høje tid at sige stop. Hvad jeg maske kunne indhente i hellighed som munk, ville jeg tabe mangefold i mit privatliv, som allerede har slaet mange sære revner på grund af mine ambitioner som krønikeskriver og alt muligt andet.

Jeg har provet at dække ti-aret 1965-74 set fra det danske, det europæiske, det jordiske og det universelle synspunkt, og det har været en blandet fornøjelse.

Blandt de gode ting, der er at berette siden ”Svampen og korset”, er, at jeg – takket være den utrættelige naturforsker Steen Larris – har spist en ret af den danske, euforiske svamp Gødningsnøgenhat. Den giver et let, roligt og lidt mescalin-agtigt trip. Bedre end syre til at hygge sig med andre på, men heller ikke sa spændende. Kort sagt meget dansk – og i hvert fald at foretrække for alle de former for bedøvelse, som vores medicinalindustri begaver os med. Vidste De, at der sælges 600.000 valium- eller andre tilsvarende tabletter hver eneste dag i Danmark? Morfinbase-markedet drejer sig om pebernødder i sammenligning. Gad vide, hvor mange valium-bedøvede politibetjente, sagførere, dommere og fængselsbetjente, der har holdt hvor mange mennesker, indespærrede, fordi de foretrak en anden bedøvelse. Det er ikke småting, i hvert fald.

Når jeg straks slår ned på det betændte emne narkotika, er det fordi det har været et af ti-arets dominerende emner. De andre hovedemner (imperialisme – eller markedspolitik, som vores EF-politikere kalder det – kollektivisme, mystik etc.) vil blive behandlet pa de følgende sider. Men de har allesammen noget at gøre med narkotika.

Vidste De, at størstedelen af al verdens rå-opium (der laves til morfinbase og heroin) smugles ud af Sydøstasien på CIAs private luftfartsselskabs maskiner? Eller vidste De, at den uden sammenligning populæreste eksportvare. Vesten i disse år tilbyder U-landene, er nervetabletter? Ingen salgskurve er steget hurtigere end de store medicinalfabrikkers eksport af psykofarmaka til Afrika, Asien og Latinamerika. Og ingen industri tager højere procentuel profit end medicinal-industrien.

I slutningen af sidste århundrede førte Viggo Hørup et tappert, men umuligt forsvar for ”den fattige mands snaps”. Regeringen mente, at den farlige rusgift alkohol ville blive mindre farlig, hvis man lagde en ordentlig skat på den. Men Hørup protesterede. Nu havde den samme regering gjort det umuligt for den jævne mand at leve i et retfærdigt og demokratisk samfund. Så skulle den ikke oven i købet beskatte den eneste trøst, de fattige havde tilbage. Dette argument var åbent for angreb både fra den afholds-moralske, den sociale, den økonomiske og den reaktionære ende, og det tabte selvfølgelig. Men nu bør det hentes frem igen.

Den fattige mands snaps og Marx’ opium for folket er stort set samme sag, sa vidt jeg kan se. Det dukkede op i alle tænkelige afskygninger i løbet af ti-året. Aldrig har udbuddet af trøstemidler mod verdens viderværdighed været større. Og aldrig har staten og monopol-kapitalen tjent tykkere på denne specielle produktion.

Man kan drage to slutninger heraf. Man kan enten sige, at det er fordi folk (eller ”de unge”, som de ældre plejer at kalde folk) er blevet slappere i koderne og mere forlystelsessyge end i gamle dage. Eller man kan sige, at behovet for trøstemidler er blevet større, fordi verden er mindre og mindre til at holde ud. For eksempel fordi maden alligevel indeholder flere og flere giftstoffer.

Jeg holder på det sidste. Og jeg anser derfor en korrekt forbrugeroplysning om trøstemidler for mere værdifuld end moraliserende bekæmpelse af dem. Jeg agter i hvert fald ikke selv at give afkald på min ret svampe, før verden har forbedret sig en hel del.

Af en række principielle, psykiske, økologiske, kemiske og andre slags grunde må man foretrække de ”naturlige” trøstemidler for de kunstige. Gødningsnøgenhat er gratis, organisk, ikke-giftig og lovlig. Og af disse grunde ideel. Det samme gælder de cannabis-planter, som behjertede mennesker i de sidste seks-syv år har udsået i Danmarks flora. Og en hel masse andre kendte og ukendte planter.

Hvis man ikke er botaniker nok til at forsyne sig på den made (og det er jeg f.eks. ikke selv), må man købe sin rus. Og her vil jeg foreslå, at man – igen af de ovenfor nævnte grunde – holder sig til de gamle, gennemprøvede midler.

Selv ryger jeg hash, nar jeg støder på det. Det er et blidere, billigere og mere tømmermandsfrit stof end alkohol. Det er godt nok ikke lovligt. Det betyder, at der hverken er skat eller profit til medicinalindustrier eller bryggerier lagt oven i prisen. Men det betyder osse, at der altid sidder en masse mennesker i fængsel, fordi de handler med det. Miljøet omkring stoffet er følgeligt lettere paranoidt – men osse malerisk og spændende – ligesom den amerikanske undergrund i forbudstiden.

Hvis hash er umuligt at skaffe, vil jeg foreslå hjemmebrygget alkohol. Og hvis det er for besværligt, sa købe-alkohol.

Først når man har prøvet alle disse muligheder igennem uden at finde trøst, er der nogen rimelig grund til at forsøge sig med stærkere, mere industrialiserede og profitskabende midler, som dem man kan købe på apotekerne eller hos morfinbase-skubberne.

Og nu kommer vi til det egentlige: Det er med alle trøstemidler, som det er med dem, man fylder pa kroppen og kalder narkotika. De naturlige, organiske, gratis og ikke-industrialiserede er altid de bedste. Det gælder bade jobs, feriesteder, religioner, andre mennesker, søde sager, politik og kunst.

Det er det, jeg vil prøve at eftervise i denne gennemgang af tiden efter Danmarks indtræden i EF, De to første bøger havde mere karakter af afsøgninger og polemiske indlæg. Dennegang er det min ambition at gøre status, fordi jeg som sagt synes, at et tiårs krønikeskriveri kan være nok. I første del bliver det politiske regnebræt gjort op. I anden del er det de metapolitiske, som man plejer at kalde kulturelle.

Hvilken ret har sa jeg til at opkaste mig til dommer over alt muligt? kan man spørge. Den samme ret som den fattige mand har til sin snaps, vil jeg svare. Og den er nok så tvivlsom i mange egne af verden.

I. Del:

Nationens tilstand

Bonden med EF-direktivet

(en gammel Historie sat i Riim efter H.C. Andersen

Der var en bonde på landet,

han havde en gris blandt andet.

Nu, lave bacon er grisens fag

og denne tog på hver evige dag.

Det var mange skiver, da de blev talt,

se, det fandt bonden slet ikke sa galt.

Han dem forsigtigt i kølevogn fik

og satte sig ned, og toget gik.

Til Bryssel styrede han sin færd.

for han mangled penge, men hjælpen var nær:

Han stemte JA af alle kræfter,

mens han tænkte over og regnede efter,

hvor godt han fik sine varer betalt,

og det var jo heller ikke så galt:

”Javist”, saledes han sidder og skønner,

”i EF findes kun dårlige bønder,

så jeg kan sælge det hele – og mer’

og dyr og marker blir fler og fler.

Det kaster af sig, om ikke længe

kan jeg handle igen og komme til penge.

Jeg far lidt valuta til støtten, jeg har,

når jeg laver kød til Europas tartar.

Det er bankens det halve. Den anden rest

køber jeg jord for. Det er bedst.

Jeg får da en kvægfarm. Tænk dig bare!

Og den tager til. Det er holdende vare.

For dansk mad skal ind – og det andet ud.

Og jeg bliver rig, du søde Gud.

Jeg køber og handler og låner og får

og bedre og bedre geschæften går

med æg og med høns og med kød og med uld.

Til sidst får jeg pengeposen fuld.

Jeg køber måske en konservesfabrik,

hvo ved? der er fremtid i hermetik.

Se det giver af sig. Og efter et år

kommer en tysk millionær til min gard.

Han repræsenterer et stort monopol.

Han kysser min hånd, men er ikke frivol.

Han skriver en check, og checken er min.

Jeg bliver sa fornem, sa stolt og sa fin.

Jeg tåler ikke den mindste snakken.

Jo, jeg skal vide at knejse med nakken.”

Og ret som han sagde det, gjorde han så:

Klask! EF-direktivet på bordet lå!

Med det den hele lyksalighed faldt –

og det var i grunden ikke så galt.

1. kap.:

Otte år efter

For ti år siden gjorde den danske sjæl sig klar til et hop. Et stykke tid gik jeg – og mange af mine jævnaldrende og yngre venner – og troede, at hoppet var ”ungdomsoprøret”. Det var det ikke. Det var hoppet ind i EF.

Der var flere af os, der tog en smule skade af den kedelige overraskelse. En forlegen, paranoid tåge lagde sig over landet og skrækkelige historier om bitre sammenbrud efter natten 2. oktober verserede i vennekredsen.

Vi prøvede at opmuntre hinanden på forskellige måder. Vi huskede hinanden på, at vi aldrig før havde oplevet at være politisk enige med en hel million danskere. Det var vi nu. Højrefløjen havde brugt sine allersidste kræfter i kampagnen mod EF. De gamle, professionelle politikeres troværdighed var ringere end nogensinde før. Nu måtte der snart ske noget helt nyt.

Opmuntret af sådanne saglige analyser satte nogle af os sig sammen og lavede fjortendagsbladet (senere ugebladet) Notat. ”Vi” var i denne sammenhæng en lille snes mennesker, der havde arbejdet sammen i kampagnen imod EF. Den samlende organisation i dette arbejde havde været Folkebevægelsen imod EF, og den vedtog ikke at opløse sig efter Danmarks indtræden. Det var fordi der sad for mange aktivister og behjertede mennesker rundt om i landet, der hellere ville brække en arm på langs end at kapitulere over for EF-politikernes og EF-pressens løgnagtige og fornærmeligt naive lobhudlinger af det samarbejdende Neuropa. Dem skulle Notat solidarisere sig med.

Og i øvrigt skulle vi holde massemedierne – der for 90% vedkommende havde stået til ja-agitationens disposition i slutspurten før folkeafstemningen – ansvarlige for deres informationsforurening i EF-spørgsmålet.

Bortset fra det havde vi ikke meget til fælles. Der var medlemmer af 4–5 partier men flest partiløse – mellem os. Der var Christiania-boere og der var reklame-chefer. Der var milde pacifister og vildt krigeriske folk. Det var sikkert derfor, samarbejdet gik sa godt, som det gjorde.

Men Notat startede relativt upåagtet af hr. og fru Danmark. Det var Glistrups fremstormende gallup-procenter, der var hovedemnet i begyndelsen af 1973. Ellers var der overenskomstforhandlinger.

De følgende fire ledere er mit bud på en rapport om nationens tilstand for to ar siden.

Jeg kan ikke lade være med at videregive en frysende, uhyggelig fornemmelse, jeg fik, da jeg sammenlignede den med nationens tilstand for ti år siden. Så vidt jeg kan se, stod vi på nøjagtigt samme sted i en masse henseender: Den politiske højrefløj klarede sig igennem på en tydeligt amoralsk og imbecil agitation og havde et komfortabelt flertal i befolkningen, som i øvrigt ikke var enige om ret meget andet, end at kunst er noget lort, og at de mere kloge narrer de mindre kloge.

Men der er også forskelle. I 1965 var der vårfriske forhåbninger af mange slags. Den danske sjæl gjorde sig som sagt klar til et hop. I 1973 var den hoppet – ud i møddingen!

Folkelighed

Hvor farlig er en mand som Glistrup? Ja, rent teknisk ligger landet sådan, at man sagtens kan forestille sig en VKR-regering, der sidder på hans halve snes stemmer efter næste valg, ligesom socialdemokraterne sidder påSF’s.

Det betyder naturligvis ikke, at indkomstbeskatningen forsvinder eller at halvdelen af Slotholmens og kommunernes kæmpekontorer lukker, sådan som han prøver at bilde vælgerne ind. Det betyder heller ikke, at fascismen er lige om hjørnet, således som det er mode blandt panikslagne venstrefløjsfolk at mene.

Men det betyder måske, at linierne i dansk politik bliver klarere end de har været i den sidste generation. For de andre partier bliver fra nu af nødt til at lægge sig efter lidt af den samme stil, som Glistrup har arbejdet sig op på. Og det er ikke så tosset endda.

Indtil nu har det nærmest været en selvfølgelighed, at økonomisk politik og finanspolitik umuligt kunne være folkelige emner. Befolkningen får blot med jævne mellemrum stukket en eller anden sparebuket eller helhedsløsning eller dellosning eller konjunkturstramning ud, som den har at rette sig efter. Fordi den ikke har en kinamands chance for at gennemskue, hvad der egentlig foregår.

Anderledes med Glistrup. Han insisterer på, at det hele faktisk er meget nemt at forstå, men at det bare er idiotisk indrettet. Og han har bevist det ved sine mærkelige dueller med Henry Grunbaum, sagførerstanden, Københavns Politi, Kildeskattedirektoratet og hvad instanserne ellers hedder.

Det har skaffet ham en folkelig yndest af samme kaliber som der Simon Spies og Erhard Jakobsen råder over. Han lægger sit image med en sikkert endnu finere sans end de to herrer for, hvad det folkelige kræver af sin mand. Han taler rablende og let bornholmsk – og nægter på det bestemteste at tilegne sig den koksgrå, akademiske sprogtone, som ellers er god latin på Christiansborg. Han blokerer sit partis underskrifter på Indenrigsministeriet for at understrege, at for ham er alle kontoriusser papirtigre. Han er kort sagt folkets.

Men dermed er ikke sagt, at det han arbejder for er folkets sag. Tværtimod. Det er kapitalens frie initiativ, de velbeslåede borgeres selvhjulpethed og den almindelige væren-sig-selv-nok, han kæmper for. Han gør det bare på en folkelig måde. Han er en slags Sheriffen af Nottingham forklædt som Robin Hood.

Når det har været så let for ham at slå sig op, er det naturligvis fordi han har været uden konkurrence. Der er ikke en Robin Hood i miles omkreds af dansk politik for tiden, og derfor er selv Glistrups forklædning overbevisende.

Det, alle de ældre partier må til at lære nu, er, at det at samtale fortroligt med vælgerbefolkningen er en af de vigtigste dele af ”faget” politik. De må til at lære, at et demokrati ikke kan fungere uden folkelighed.

Det ord – folkelighed – er pludselig blevet et meget anvendt ord. Det har næppe været anvendt med så stor selvfølgelighed som nu, hvor vi er kommet i EF, siden trediverne. Den sidste, der anvendte det, for det gik helt i glemmebogen i 50’erne, var vist nok Volmer Sørensen. Men nu er det der altså igen. Og hvad betyder det ord så?

Folk – hvad er vel folk i grunden?

Hvad betyder folkeligt?

Er det næsen eller munden,

hvorpå man opdager sligt?

spurgte gode, gamle Grundtvig første gang problemet var oppe at vende, fordi vi skulle have en demokratisk grundlov. Det spørgsmål er vores politikere nødt til at give et forståeligt svar på nu. Ellers kommer Glistrup og tager dem.

Arbejderpolitik?

Alene de tretten mest indbringende virksomheder i Danmark har kunnet stikke 8 milliarder kroner i lommen efter Danmarks ja til EF. Og skattefrit, vel at mærke. Tal af den størrelsesorden er for store til normale menneskers bevidsthed. Men det bliver klarere, når man tænker på, at det, der i skrivende stund skiller LO og Arbejdsgiverforeningen i overenskomstforhandlingerne er ca en tyvendedel af det beløb, godt 400 millioner kroner. Og ikke skattefrie, vel at mærke.

Striden mellem lønmodtagere og arbejdsgivere, der kan kaste landet ud i en lammende og dramatisk krise, drejer sig altså ikke engang om en rimelig drikkeskilling af det, den danske kapital har tjent på at gå i forbund med den internationale. De besparelser på det offentlige budget, som regeringen slås for livet for lige nu, er osse småpenge sammenlignet hermed.

En fagøkonom vil hertil bemærke, at en krone, der er givet ud til en arbejder, er noget ganske andet end en krone, der optræder som gevinst i et aktieselskabs kassebog. Den første krone skaber forøget forbrug og alt muligt andet besværligt. Den anden krone behøver ikke at betyde noget særligt.

Om en krone er en krone værd, afhænger altså af, hvem der har den. Lønmodtagerne må ikke have flere end som så at rutte med, hvis regeringen skal have en chance for at holde orden på det hele. En kapitalejer derimod kan jonglere med milliardbeløb uden at nogen af os andre blander os i det.

Hvis man har læst sin Marx, er man selvfølgelig ikke overrasket over, at det hænger sådan sammen. Statsmagten er forst og fremmest lakaj for kapitalmagten, det ved enhver ordentlig marxist. Men det er sjældent, at det illustreres så tydeligt, som det er sket. siden vi kom i EF.

Når illustrationen ikke er gaet helt op for befolkningen endnu, har det flere grunde. For det første kontrolleres det meste af den danske dagspresse af den samme, store kapitalmagt. Derfor var den for EF, og derfor behandler den kun kapitalemnet nødtvungent og diskret.

For det andet er marxismen i de sidste årtier blevet så meget af en sekterisk trossag, at selv dens mere generelle og åbenlyst rigtige pastande, afvises af mange folk – bare fordi påstandene lyder marxistiske.

En del af de samme folk stemmer samtidigt socialdemokratisk. De stemmer med andre ord for et klassekampparti, samtidig med at de benægter, at klassekampen eksisterer.

Der er tydeligvis et eller andet, der er kikset et sted. Det så man osse, da Socialdemokratiet splittedes midt ned igennem på EF-afstemningen. ”I har magten, hvis I vil”! sagde partiet på valgplakaterne til Danmarks arbejdere, tjenestemænd og husmænd. Men det var godt nok i 30’erne. I dag ville partiet høste flere billige grin end stemmer, hvis det forsogte sig med sårevolutionære slogans. Der er kort sagt forvirring i rækkerne, nu sammenlignet med dengang.

Det kan man osse se af, at der dengang faktisk blev gjort en del ved indkomstfordelingen i Danmark. Siden da har vi allesammen fået nogle flere skillinger mellem hænderne. Men afstanden mellem rig og fattig er den samme som dengang. Vi er ikke blevet et mere ligeligt samfund siden Stauning, nærmest tværtimod.

Eller man kan se det af, at Socialdemokratiet dengang slog fast, at visse selvfølgelige, sociale ydelser ikke skulle betragtes som almisse, men som simpel rettighed. I dag overvejer man at fjerne børnetilskudet for det første barn i tre år. Ikke flere almisser!

Er det nu tiderne, der har forandret sig – eller er det Socialdemokratiet?

Vi ønsker på forhånd ikke at frikende regeringspartiet, så sandt som det er det parti, der tilrettelagde vores vej ind i EF, som indtil nu kun har været til gavn for den store aktiekapital – og til skade for arbejdere, tjenestemænd og husmænd. Men vi ønsker på forhånd heller ikke at fordømme det. Så sandt som det var det parti, der mønstrede flest nej-stemmer. Det er til at blive helt skeløjet af. Men til gengæld er det osse det vigtigste i dansk politik at se skarpt pa.

Den nye stil

Dette års arbejdskamp vil ikke ga over i historien som en af de mest spændende.

Det hele gik ret så hyggeligt, men osse ret så lavmælt. Der var flere mennesker på Christiansborg Slotsplads, da skoleeleverne demonstrerede i solidaritet med deres overanstrengte lærere, end der var, da arbejderklassen dagen efter skulle vise sin styrke over for arbejdsgiverne.

Men selv om det var roligt, var det alligevel vigtigt. Det var første gang arbejdsmarkedets parter skulle finde hinanden efter at Danmark var kommet i EF.

Arbejdsgiverne lagde fra begyndelsen ud med en ny stil. Det krav, Leif Hartwell fremsatte om, at han ville have sikkerhed for, at der ikke på Christiansborg ville blive vedtaget nye, kostbare love med socialt sigte, var et udtryk for denne nye stil. Det betød – oversat til mundret dansk – at arbejdsgiverne ønskede at kontrollere vores politiske ansvarlige lovgivningsmagt.

Når de pludselig syntes, at de skulle fremsætte så voldsomme krav, var det fordi Danmark var medlem af EF. Nu er der nemlig allerede tradition for, at udenforstående kræfter bestemmer rammerne for vores demokratiske lovgivning.

Forste april vil lønmodtagerne mærke endnu et af resultaterne af den nye stil. Alle fødevarer stiger. De beskedne lønstigninger er allerede brugt, hvis man ønsker at drikke lige så meget mælk eller spise lige så meget oksekod som før.

Det står i skærende kontrast til den tone, det store flertal af arbejdsgiverne og partibosser lagde an i slutspurten op til 2. oktober. Dengang fik man at vide, at hvis man ville beskytte det sociale fremskridt og den gode mad på bordet, hvis man kort sagt ville sit eget bedste, så stemte man ja.

Egone og Hilmar Baunsgård stod over hele siden i landets aviser og så alvorlige og prisbevidste ud. ”For den daglige husholdnings skyld”, sagde de, ”Jo større et JA, des rigere muligheder”. De fik deres ja. Og siden har dansk politik handlet om prisstigninger, kriseagtige spareforsøg og arbejdsgivernes strenge kår i ”den hårde EF-konkurrence”.

Det, arbejdsgiverne pegede på i forhandlingerne, var, at det var urimeligt, at det kun var Bruxelles, der skulle diktere regeringen, hvad den måtte lave af love. De ville osse selv have et ord med. Det viste sig, at de var kommet lidt for tidligt ud. De kom efter en uges strejke i tanker om, at det ikke var sikkert, at det kunne betale sig for dem, hvis arbejderne begyndte at stille den samme slags krav. Hvad hvis arbejderne nu opsagde alle aftaler første april, fordi maden blev dyrere? Så gav arbejdsgiverne sig og frafaldt kravet. Men det er kun en stakket frist. For ingen skal nemlig tro, at de har frafaldet ønsket om at ”harmonisere” vores lovgivning efter deres egne hensyn. Og ingen skal tro, at EF ikke i længden vil støtte deres bestræbelser. Det er faktisk et af hovedformålene med organisationen.

Danmarks arbejdere har indtil nu reageret utroligt tålmodigt. De stemte nej til EF. Men de hidsede sig ikke op, da arbejdsgiverne begyndte på den nye stil. De gik bare roligt i strejke. Og de går til urafstemning og stemmer, tager til takke med et kompromis og går i arbejde igen. Det kan have noget at gøre med, at danskerne er så rare. Men det kan også have noget at gøre med, at fagbevægelsens ledere ikke længere formår at samle deres folk. For hvem, der end sejrede i denne arbejdskamp, så tabte Thomas Nielsen i hvert fald.

Det sortner i vest

Det er ligegyldigt om man kigger mod syd eller mod nord. Bagstræbet er i offensiven overalt.

I Tyrkiet er man ved at oprette et vaskeægte militærdiktatur, som kan producere politiske flygtninge og skræmte fremmedarbejdere til eksport. Når diktaturet er færdigt om nogle år, er det meningen, at det skal være medlem af EF. Det forestiller man sig i hvert fald i Bruxelles.

Og heroppe skover Glistrup videre på fuldt knald mellem de fire gamle partiers vælgere. Det er ikke fordi vi vil sammenligne den bornholmske fiduskonge med en tyrkisk militærdiktator. Der er mange forskelle. F.eks. ville politiet i Istanbul aldrig finde på at arrestere en tyrkisk militærdiktator, mens politiet i København tilsyneladende snart bliver nødt til at arrestere Glistrup. De går i hvert fald og praler med, at de kan sætte ham bag tremmer for et længere stykke tid.

Det er meget sjældent, at politiet lader det blive ved snakken, når de har mulighed for at arrestere folk. Når de gør det denne gang, er det selvfølgelig fordi Glistrup ville kunne gøre sig selv til den mest politiske martyr i Danmark siden skipper Clement, hvis de satte ham i varetægtsarrest. Han er næsten lige så dygtig til den slags som Truxa og professor Tribini er til tryllekunster.

Derfor rejser Glistrup stadig rundt i landet med sit cirkus i bedste, amerikanske Billy Graham-stil, og flere og flere agtværdige og frustrerede bedsteborgere bryder sammen og bekender deres tro til ham.

Der er f.eks. baron Axel Reedtz-Thott, som tjener formuer på at sælge danske strande til tyske turister. Han indbyder til Glistrupvækkelse i det sydsjællandske, var der en læser, der ringede os op og fortalte. – Det er jo ikke en nyhed, egentlig, sagde vores gode læser, – Men det kan jo være, I kan få flettet det ind på en eller anden måde.

Vi forstår den stemning, der ligger bag denne bemærkning. Det er faktisk ingen nyhed, at Danmarks pengemænd og skatte-ekvilibrister og jord- og kapitalejere rykker tættere sammen i denne tid. Men vi bliver nødt til at flette det ind på en eller anden måde, for det er ret vigtigt for landets fremtid.

Ved sådanne dystre overblik er det vigtigt, at vi ikke taber modet. Hvis Glistrup – der er for det frie initiativ til at snyde hinanden for et større forbrug og et mere hæsblæsende pengekredsløb og for EF – og imod næsten alt andet – hvis han løber hurtigt, sa er det kun et tegn til os om, at vi må løbe endnu hurtigere.

Hvis Tyrkiet skal være fascistisk medlem af EF, og der skal vokse et tyrkisk proletariat op hos os, så er det kun et tegn til os, om at tyrkiske problemer er vigtige for os. Vi må rejse en kritisk bevidsthed i opinionen om det, der foregår syd for Dybbøl – i hele resten af verden. Og vi må hjælpe den af parterne i kampen, der fortjener det og har brug for det.

Der bliver med andre ord nok at gøre i den kommende tid. De fleste af os havde nok haft mere lyst til at gøre Danmark til et mere retfærdigt og morsommere samfund. Men det må vente lidt endnu. Der er dukket nye problemer op siden 2. oktober. Lige så hurtigt som vi frygtede.

2. kap.:

De to skyldige

I tiåret 1965 – 74 var Hilmar Baunsgård og J.O. Krag landets ledende politikere.

Der er mange gode grunde til at advare imod at tillægge individer og person-psykologiske sammenhænge for stor betydning i historien. Men det er til gengæld osse blevet så almindeligt at advare imod det, at det nu må være på sin plads at trække lidt den anden vej.

Præsident Nixons groteske Svanens Død i snesevis af akter må være en påmindelse til os om, at man osse kan undervurdere individet som historieskabende faktor.

Det er min faste overbevisning, at Hilmar Baunsgård og J.O. Krag personligt bærer en stor del af ansvaret for den forvitring af Danmarks politiske bevidsthed, som blev tiårets nettoresultat.

Jeg har ingen færdig teori eller analyse at bakke den overbevisning op med. Men jeg har en del illustrerende omstændigheder, hvoraf nogle følger på de næste sider.

Andre af dem er af så gammel dato, at de ikke længere spiller nogen rolle. Men jeg kan alligevel ikke lade være med at viderebringe, hvad en gammel, ærværdig stamhusbesidder ved navn Jørgen Sehested mener om sagen. Der er ikke mange, der husker ham længere. Det er fordi han under besættelsen ”holdt på den gale hest”, som det hedder. Det var ham, der arrangerede LS’ bondetog, og han stod på god fod med Fritz Clausen og har forlængst modtaget og udstået den straf Danmark idømte ham herfor.

Men nu er han blevet godt træt af hykleriet omkring vores besættelsestid. Derfor har han skrevet en bog om den.

Han hævder, støttet af mange fakta, at Socialdemokratiet i de sidste, mørke år af Staunings liv var indstillet pa at omdanne sig til et dansk nationalsocialistisk parti. Eftersom Stauning – ligesom Christian X og en masse andre, gode danskere – var af den faste formening, at Hitler ville sejre, så kunne man lige så godt få det bedst mulige ud af det.

Til den ende oprettede partiet et dansk-tysk venskabsforbund, som udgav et ideologisk betonet blad, der hed Globus. Artiklerne i det var oftest skrevet under pseudonym for en sikkerheds skyld. Men nu hævder Jørgen Sehested, at J. O. Krag har skrevet en masse af dem. Det samme har modstandsfolk hævdet. Krag siger lige sa lidt om sagen, som han siger om, hvorfor han i sin tid var nødt til at gå af som handelsminister og rejse til Nevørk.

Man kunne synes, at det ville være en rimelig, nutidsorienteret, vedkommende og nødvendig opgave for vores besættelsestidshistorikere at analysere problemkomplekset Globus til bunds, så alle den slags løse ender kunne blive klaret op. Men der er ingen grund til at tro, at de vil gøre det. Man skal jo ikke blande videnskab og politik sammen.

Hilmar Baunsgård er så meget yngre end Krag, at han ikke har indtegnet sig i den del af historien. Men Jørgen Sehested får ham alligevel med. Han citerer en god, dansk general for i 1940 at sige, at alle radikale burde skydes som de rotter, de er. Og så tilføjer han – for egen regning – at det var godt, at det ikke blev til noget, ”for vi ville jo nødig have undværet Hilmar Baunsgaard”. Ved Det radikale Venstres landsmøde i 1974 fik Baunsgård og Lauge Dahlgård forpurret, at partiet længere mente noget om forsvarssagen. Så man forstår godt Jørgen Sehested.

På de følgende sider gælder det kun vores to toppolitikeres indsats i det sidste tiår. Angående yderligere detaljer må jeg henvise til de to første svampebøger.

I 1965 var det i politisk revy, jeg prøvede at skrive mig ud af mine samfundsmæssige aggressioner. Politisk revy lever stadig i bedste velgående. Det står i dag for en linie, som netop vil benægte værdien af personcentreret analyse. Det regner jeg for et både ufolkeligt og farligt synspunkt. Farligt, fordi det giver typer som Baunsgård og Krag for let spil. De må hænges ud til spot og skændsel. Ellers får vi aldrig bedre politikere end dem.

Baunsgård: 60’ernes ”fænomen”

I denne forsommeahar vores politikeres yndlingssport været den at analysere baggrunden for Glistrups komet-agtige karriere i deres eget fag.

En af de meste tilbageholdende i denne nye sportsgren har været Hilmar Baunsgård. Da der gik panik i forhenværende statsminister J.O. Krag og han foreslog en samlingsregering, var Baunsgard køligt afvisende.

Det er ikke fordi Glistrup ikke har gjort indhug i den radikale vælgermasse. Så vidt man kan skønne, har han taget stemmer allevegne fra – mindst fra SF og flest fra Det konservative Folkeparti. Men Baunsgård har i hvert fald ikke noget at lade Socialdemokratiet høre på dette punkt.

Baunsgårds afventende holdning skal nok snarere ses som et udtryk for, at han ikke ved, hvad han skal gøre. Og årsagen er, at Glistrup har sikret sig et greb om den partiløse, svingende, borgerlige del af vælgermassen, som Baunsgård slog sig op på at fri til. Derfor er Glistrups fremgang dybest set mere katastrofal for Hilmar Baunsgård end for nogen anden enkelt politiker. Han er slået på sin egen mark.

I slutningen af 60’erne var Hilmar Baunsgård en ”elsket” politiker. Mange så en slags redningsmand i ham, og alle var enige om, at han havde stort tv-tække. Men hvorfor? Hvad var det for politiske ideer og talenter, der gjorde ham elsket?

At danne sig et overblik over hans idepolitik er ikke nemt. Han har aldrig båret flere klare standpunkter til skue end højst nødvendigt. Tværtimod har han altid taget kraftigt til orde mod det, han kalder ”slagord” eller ”demonstrationspolitik”.

For nylig blev hans Nyborg Strand-tale fra 1973 offentliggjort i bogform som en slags pendant til Maos lille røde. Men den, der vil finde andet end almindeligheder og dobbelttydninger i den, kommer på et hårdt arbejde. En vittig, men desillusioneret partifælle har sagt: ”Det må være ethvert radikalt partimedlems pligt at købe så mange som muligt af den, så den ikke når ud til udenforstående.”

Kun stedvis røber han egentlige radikale standpunkter. Han er saledes for fri abort (i pagt med det radikale frisind) og for statens og kirkens adskillelse (af samme grund). Husmænd, nærdemokrati, pacifisme og andre vigtige, radikale mærkesager er han uden dybere forståelse for.

Hans stærke side har altid været anti-ide-politikken. Han var en af de mest forbitrede modstandere af hele den bølge af kritik, der gik under navnet ”ungdomsoprøret”.

Mens Ninn-Hansen (som gik nogle klasser under Baunsgård i Slagelse skole) var i strid modvind i Kejsergade-sagen, udtalte Baunsgård således ved et hovedbestyrelsesmøde, at han havde opsagt sit abonnement på Information, siden det tydeligvis styredes af landsskadelige kræfter. I det hele taget udstedte han den ene bandbulle efter den anden mod ungdommen på det tidspunkt.

Det var osse nar det gjaldt holdningen til krigen i Vietnam, at han var imod ændringer. Da Socialdemokratiet omsider i 1971 mente, at tiden var inde til at anerkende Nord-Vietnam, mente han ikke, at der var nogen særlig grund til det – selv om det store flertal af partiets tillidsmænd gik ind for det.

Det var som anti-ideolog han vandt yndest hos det borgerskab, der så med rædsel pa det lange hår og demonstrationerne og den slags brud på ordenen.