Vinca Brandt

Pigen og gården

Lindhardt og Ringhof

Pigen og gården

Copyright © 1948, 2018 Vinca Brandt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711766224

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Det var første maj, træerne var endnu ikke løvede, men solen bagte sommerligt ned over landet. Emma Kort sad indenfor vinduet med sin bog, men havde dog et vågent øje med den sparsomme færdsel ovre på bakken; hun så allerede på lang afstand den unge mand, der kom cyklende, og som, da han nåede svinget, stod af og satte sig på grøftevolden og pakkede sin mad ud. Hun så også, at han stirrede ned over engen og derpå resigneret gik i lag med den tørre kost. Så anbragte hun omhyggeligt forglemmigej-mærket i bogen, lagde den på sybordet og gik ud ad den lille sti til ham.

— Du må hellere se at få lidt at drikke inde hos os, sagde hun — for du er vel den nye karl til Bakkegården? Din onkel sover nok endnu.

Karlen var lys og rank, ret velklædt, det var heller ikke almindeligt endnu, at en tjenestekarl mødte med en pæn cykel. Han var lidt tilbageholdende, men ikke genert, da han trak cyklen ved siden af sig hen mod det lille hus og roligt svarede:

— Ja, Jeg er Jes Monsen, og Andres er min fars fætter.

Hans tilforladelige jyske betoning tiltalte Emma. —

— Ja, min mand sover også! sagde hun og lagde mærke til, hvor lydløst han støttede cyklen mod væggen, og hvor sagte han gik ind.

— Værsgod, og sid ned, saa skal jeg komme med lidt, sagde hun og viste ham ind i stuen, mens hun blev i den lille forstue, der også gjorde det ud for køkken.

Jes gik over den høje men hulslidte tærskel og så sig om. Hans årvågenhed og nysgerrighed var som et ungt dyrs, og her var meget at undres over. Stuen var rummelig, men der var nok kun den ene, for manden lå og ralsnorkede i sengen på bagvæggen. I gavlen var der vindue ud til vejen, og der, paa en smule forhøjning, stod Emmas sybord og hendes stol, hvis armlæn var overbroderet med brogede uldgarnsblomster, men Jes var ikke mere mandfolk, end at han nok kunne regne ud, at det var hendes måde at holde sammen på laserne. Gulvet var kun lerlagt og hullet, der var sat splinter under forbenene på både kommode og dragkiste for at holde dem ret op. Fugtigt var her også, det lugtede man straks, man kom ind, og han lagde også mærke til, at der var sat et tykt lag papir inderst i boghylden, der hang på indervæggen, at ikke bøgerne skulle blive fugtplettede. Men der lå et dyreskind foran den anden lænestol henne ved ovnen, og møblerne var, skønt medtagne, som man ser dem i herskabshjem. Men manden i sengen havde lange rundstribede ærmer, et vildt rødt skæg, der var ved at blegne af alderdom og et helt landligt udseende. Jes stod der, hvor han stod, til konen kom ind igen.

— Jamen sid dog ind! sagde hun, men smilede dog venligt over, at han først gjorde det, da hun selv havde taget plads — du må tage til takke med, hvad jeg har, vi har drukket kaffen, inden manden lagde sig hen at sove, og jeg har ikke flere bønner. Men der er lidt sommerdrik —

— Jeg siger tak til! sagde Jes og pakkede sin mad ud paa tallerknen, hun havde sat hen til ham. Han var mere og mere forbavset, men vidste, at han jo nok kunne få rede på, hvad dette her var for et hus, når han kom op på gården.

— Læser du? sagde Emma.

— Jae, det gør jeg da, en del — sagde han tøvende — og det gør du nok også, efter hvad man kan se?

Hun bøjede hovedet bejaende, og han så mere indgående på hende. Hun var ikke klædt som en bondekvinde, men i en kjole som den, præstekonen gerne gik med hjemme. Hendes forklæde var også af sort satin, broderet med gule arabesker. Men han kunne ikke undgå at se, at der var fældet lapper ind på albuerne af hendes grå kjole, og at den var slatten af megen vask. På hovedet bar hun en ganske lille kappe, syet af sort fløjl med kniplinger om. Han vilde have troet, hvis han traf hende et andet sted, at hun var en fattig lærerenke.

Hun spurgte ham ud, hvad han havde læst, og nikkede anerkendende til hver bog, han nævnte —

— Har I alt det hjemme?

— Nej, på det lag — vi har ikke meget andet end et par almanakker og så biblen, men jeg lånte ved præstens og lærerens, min mor læste meget —

Han holdt pænt på brødet, lagde hun mærke til.

— Din far er bolsmand?

— Ja — men jeg er da ikke den ældste!

Hun opfattede det ganske rigtig som en tilkendegivelse af, at han ikke skulle overtage stedet.

— Nu sidst har jeg været gardist —

— Nå, det er derfor — hun så på den skrå solbrændte linje over hans pande — kunne du lide det?

— Nåe ja, det var ikke så værst. Men jeg ville jo gerne kunne komme på en af de her landboskoler.

— Det er rigtigt, det man kan, skal man lære til bunds.

Der kom en smule salvelse i hendes stemme, der ikke klædte hende så godt, som når hun ellers talte. Så lo hun pludselig, og han vidste ikke hvorfor. Men det var ikke, somom hun gjorde nar.

Hun lo, fordi hun var kommet i tanker om, at da hun spurgte ham, om han ville have noget at drikke, havde han uvilkårlig strøget sig med hånden over munden, somom han allerede viskede væden efter drikken bort.

— Disse refleksbevægelser! havde hendes plejefar kaldt dem. Han plejede at more sig i al uskyldighed med at sige et eller andet til sine sognebørn lige, når de var ved at forlade hans studereværelse og stod på måtten. Og det slog så godt som aldrig fejl, at de gav sig til at skrabe med fødderne — som en hanekylling! lo han.

Og præstekonen havde spillet forarget:

— Men, lille far dog!

Snorkningen henne i sengen blev mere afbrudt, efterhånden som klokken nærmede sig arbejdstid igen. Så kom der et gisp og et støn, kæmpen rejste sig, svang fødderne ud over sengestokken, gabte og strakte sig —

— Her er gæster, Peter!

Peter Kort var ved at få et gisp i den gale hals —

— Hva-rrr er der?

Så sundede han sig, kom på benene og bød en slap bondehånd. Hvorpå han soppede hen mod døren efter sine træsko.

— Ja, det er den nye karl op til Hans Olses! sagde Emma — du må vel hellere tage ham med, med det samme du går til Birkegården —

— Ja, jeg må vel det, jeg kommer ind etter dig! Og store Peter tøflede ud.

— Hvad for en af dem er Birkegården, og hvad for een er Bakkegården? sagde Jes.

— Det er Bakkegården her lige over os, den, der ligger med stuehuset til syd, det gør de ellers aldrig her. Så ligger Birkegården til den anden side vejen, den har sine fleste marker ud til øst —

— Er det Bakkegårdens det stykke her nedenfor med rådpletterne? sagde Jes.

Emma så en smule stødt ud på ejendommens vegne.

— Ja vandet stod ualmindelig højt og længe dette forår.

— Går søen ind?

— Nej, den har da ikke gjort det i min tid. Vi har huset her med fire tønder land langs vejen, men vi holder ingen kreatur — i alle de senere år har det været drevet sammen med Birkegården. Det er Knud Hansens. Han og så Edvard på Askegård er formyndere for pigen, du skal tjene.

— Fejler hun noget?

— Fejler noget! Nej, ikke med mindre du finder ungdom er en sygdom! Hun er tre og tyve. Faderen mente vel, hun måtte have nogen til at passe på, at der ikke kom nogen og tog hende — Hun smilede et lille skævt smil, der kunne betyde meget — men de blander sig ellers ikke i noget. Hun har jo Andreas og Maren og også sin gamle pige Nanna. Karlen, der nu giftede sig, var også en ældre mand. Hun sidder gerne inde ved sig selv.

— Hvem er her ellers?

— Her er ingen, ingen andre end vi — og så de tre gårde; de har et stort tilliggende. Huse er her ikke, dette her er det eneste, det er min mands fødested. — Man skal temmelig langt bort for at finde andre. Tirstrup ligger sådan for sig selv her ved søen; det kommer vel af, at der ikke er langt over til amtsvejen; sognevejen her er der ikke mange, der bruger. Er du af dem, der keder dig?

— Kun når jeg er sammen med kedelige mennesker.

Emma lagde hovedet lidt på siden — hun kunne ikke rigtig blive klog på, om det var hovmodigt eller klogt svaret. Men hun havde en fornemmelse af, at den karl ikke blev for gammel i gårde. Det skulle de nok se til på Birkegården. Mon Knud og Mine havde vidst noget rigtigt om ham, før de lod Andreas fæste ham?

Men nu smilte han pludselig til hende, og det var et smil, man havde ondt ved at stå for:

— Men det kan vel tænkes, jeg får lov at se ned til jer, og hvis jeg vasker hænder, må jeg vel endda læse lidt?

Emma blev helt koket:

— Det kan jo tænkes!

Så kom Peter i døren:

— Går vi så?

Han gik med tunge trin, lidt fremadbøjet, som besteg han et bjerg og ikke blot en bakke. Jes trak cyklen ved siden af, Peter så til den, men sagde intet.

— Det er gode gårde, de her? sagde Jes.

— Ja, de er ikke så værst.

— Hvad for een er størst?

— Tja, der er to tønder mere til Birkegården, men Bakkegården har det største hartkorn. Den regnes vel også som den bedste — naar ikke Knud hører på det!

— Arbejder du hos Knud? Det er ham på Bakkegården, ikke?

— Joe, og hos de andre, sådan ind imellem — når jeg er rask nok til det, jeg har nogle skidte nyrer, og så gigten.

— Da ser du ellers stærk ud.

— Det er jeg også, sådan set — men jeg kan godt være syg måneder igennem.

Jes tænkte, at der lå måske forklaringen på noget af det, der undrede, når man kom ned til de mennesker.

— Har dit sted navn?

— De kalder det gerne Hullet, sagde Peter tungt. Der blev tiet imellem dem, til de var oppe, så pegede Peter mod porten til Bakkegården og sagde:

— Det er så der, Anders og Maren bor, længst henne i vestre længe.

Uden at se sig om travede han selv over mod det mørke portgab i Birkegården til den anden side.

Jes blev stående, lænet til sin cykel, og så sig om. Der var nok at se! Hovedbygningen på Bakkegården lå frit for længerne ud mod syd, porten var bygget op af piller med en bue over. Der var et stykke have mellem vej og østgavl, en velholdt have, der skrånede ned mod marken mellem gården og Peter Korts hus. Alt var gulkalket med hvide hjørnepiller, det var en statelig ejendom. Birkegården så også godt ud, men uden dikkedarer af nogen art, og den var af den gammeldags sammenbyggede slags med ligdør i vestgavlen med to lukkede skoddedøre foran glasdøren. Huset lå som ellers på gårdene i nord, fik om vinteren næsten ingen sol, fordi stalden lige overfor var ret højrygget. Haven vendte også til nord, møddingen helt ind til sydvæggen, der kun havde een dør og meget små vinduer.

— Ja, se sådan skulle det nu da ihvert fald ikke være! tænkte Jes, han var vant til det anderledes fra sin egn på Als.

Bag Bakkegård, med sin stakkehave helt ind til gærdet, lå den tredie store gård, Askegården, under høje træer, der var kvistede op, så de kun havde een slank stamme med dusk på enden; der svømmede ænder og gæs i et kær mellem de to gårde og ad vejen så man ud over landet mod nord — åbent næsten fladt land.

Men mod syd! Om hans mor dog kunne have set det, hun der tilstod, at udsigten var hende det halve liv! Jes vidste, hun ville have sagt:

— Nej, her må I ikke jage med mig, her må jeg se mig mæt!

Og det ville have taget tid. Landet lå udspredt som en vifte ned under hældet med skove i det fjerne med denne lillabrune farve, som kommer over bøgen kort før udspring; mod vest den store sø med sine sivbræmmer og dybtblåt vand, bag den igen marker og skove. Der blinkede en lille dam i lysere blåt ved Peters hus, vejen gik i bugter mellem hegn og grøfter.

— Men der skal kraftige heste til! tænkte Jes prosaisk.

Så børstede han med hånden ned over sit grå tøj og gik rank ind under portbuen på Bakkegården.

Jes havde været opstemt, nysgerrig, sejersikker, lige til han stod på gårdspladsen, så kom det over ham igen som altid på et fremmed sted, denne synkende, knugende fornemmelse og lysten til at vende tilbage der, hvor han kom fra. Hans sunde fornuft sagde ham, at det var noget sludder, man vendte ikke tilbage til en kaserne, der tilmed allerede havde modtaget sit kontingent af nye rekrutter. Og lønnen var god her; han var i familie med den egentlige bestyrer — der måtte være rigelig hjælp på gården —.

Og så var her pænt! den grønmalede pumpe, spandebænken med sine skinnende junger, hvide duer over gårdens toppede stene, alt velholdt; — nette gardiner — hvor mon hans eget kammer var? Her var sikkert ikke rotter som i hans første plads — du verden, hvor havde han været ræd for dem! Men så havde han lånt en skrap kat, den havde sovet hos ham på dynen, han havde været ked af at rejse fra den.

Tankerne røg ham gennem hovedet, mens han stilede mod den anviste dør. Han så flygtigt som med øjenkrogen et lyst hovede indenfor et vindue, så bankede han på.

Han genkendte onklens tørre stemme:

— Kom!

Man kom lige ind i stuen, men om vinteren spærrede de sagtens døren og gik gennem den, der sad tæt ved vinduet og øjensynlig førte ind til det øvrige hus. Der sad Andres i en sivstol og læste avisen, mens Maren var ved at skænke kaffen.

— Nå, han har næsen i orden! sagde hun og lo. Hun lignede en gammel zigøjnerske: tyk hud; små sorte øjne; hår, der havde været ravnsort, men var ved at gråne. Men pillen og pæn var hun.

Andres var også lille, tør og let; da han rejste sig og på de tykke sokker gik over gulvet, bevægede han sig som en kat. Han havde overskæg og fip, et rødmosset ansigt med meget skær hud og meget blå øjne.

— Som du er groet til! sagde han bare.

— Skal det være en velkomst! sagde Maren — kan du ikke sige ordentlig god dag til knægten. — Ja, du må undskylde ham, jeg er ikke blevet færdig med at opdrage ham endnu.

— Ja, det er en hård opgave! sagde Andres, kløede sig på albuen og flyttede hen til bordet — tag og sid ind!

Jes sagde ikke, at han lige havde spist, han tog for sig af den hjemmebagte kage og kaffen. Den var både god og stærk. Først, da han havde aflagt omhyggeligt regnskab over alle i familien derhjemme, fjerne og nære slægtninge, sagde han, at han havde været indenfor i huset nedenfor gården, og at manden, Peter, havde fulgt ham herop.

Maren nikkede og så tillukket ud, Andres søbede kaffen af underkoppen. Endelig kom det fra Maren:

— Ja, hende kunne du ikke hitte ud af?

— Næe — hvem er hun?

— Ja, det er ikke, fordi hun er noget — sådan — men hun var i mange år, fra hun var en bitte tøs, i huset ved en præst, hun sled nok for føden, men hun var som en slags datter at regne. Der blev hun, til hun var tre og tredve, så døde de, og så giftede hun sig med Peter, der havde tjent der for karl. Hun er ikke stor på det sådan, hun har bare de vaner, hun havde fået der — det er jo præstens skyld.

— Og der er ikke noget ondt i dem! sagde Andres.

— Nej, hvem siger det? Men de kan vel være besværlige for konen selv — og Peter er syg iblandt, og de har ikke meget at leve af. Arbejde i marken har hun ikke krop til, men hun strikker for nogle og syr for andre og går til slagtning og gilder, for hun kan alting. Og så har hun jo sin læsning!

— Nå ja, det har en anden een vel også, når man kan komme afsted med det!

— Ja, det er sandt: din morfar var jo lærer! Ja, gerne for mig, når jeg bare må slippe!

— Da læser du romanen i avisen hver evigste dag året rundt! drillede Andres.

— Ja, det er sådan lige, hvad jeg kan drive det til — i små portioner!

Jes kunne mærke, at de drillede hinanden, ikke ondt, men tværtimod som dem, der trænger til hele tiden at være i forbindelse med hinanden. Der var hyggeligt her!

Men Andres blev tavs, han sad og tænkte over, at knægten havde fået et andet præg end ventet; han var sagtens af dem, der vokser sent, for han havde været en lille prop, da Andres havde set ham som tolvårig.

— Du, Jes! sagde han — hvis Knud ovre fra Birkegården siger noget til dig i marken eller ellers, så siger du bare ja og amen og spørger siden — har du forstået?

Jo, det mente Jes da nok.

— Giver hun ikke selv beskeder? sagde han frittende.

— Hun er da ikke et umælende bæst, langt fra! Hun og Andres snakker om sagerne, sådan som faderen snakkede med hende om alt —

— Ja lidt for meget! sagde Andres — hun skulle være lille kone her på gården, fra moderen døde —

— Hvor gammel var hun da?

— Tja, hvor gammel var hun? otte-ni vel?

— Nej, bare syv! sagde Maren, hun havde grebet en grå strikkestrømpe, og hendes små krogede hænder smuttede den hastigt rundt.

— Han kunne ikke tåle at have hende af syne et øjeblik; var de ude, så sad hun og hang hos ham eller hos de gamle koner. Hun har aldrig været til en ærlig dans —

— Da er det ikke, fordi hun er sur! sagde Andres.

Jes kom på den tanke, at de talte om hende, som hun var deres eget barn, som de havde lov at kritisere, men ikke kunne lade være at forsvare. Han var sikker på, han ville ikke kunne lide hende.

— Og nu efter faderens død er hun blevet så tavs og stille — men man sørger jo for, at hun har nok at bestille!

Der lå lidt uskyldigt pral i Marens tonefald, som gjorde hun sig til af at være den, der satte pigen i trit. Jes fik ondt af tøsen, hun havde måske aldrig turdet kalde sin sjæl sin egen?

— Vi spiser i køkkenet til daglig, sagde Maren — det vil sige — aftensmaden, den tager vi og Nanne herovre, og her kan du også spise, så får Mie sin ind til sig selv — det er en tosset ting, og vi skal have vænnet hende af med det igen. Men sådan brugte de det før i tiden, og så var der det, at Kresten, den forrige karl, han havde en fejl ved næsen, han ligesom sad og stønnede, når han spiste. Det kunne Hans ikke døje, og han var så god af sig, så han ville ikke sige noget om det. Så spiste han og Mie aftensmaden inde —

— Og lidt mere kræs får de vel også på bordet? sagde Andres forsigtigt. — Det er ikke meget — det er et godt madsted dette her — ja, du har vel en god appetit!

— Nåe — den er vel som hos folks i min alder — sagde Jes.

— Og det veed vi nok, hvordan er! sagde Andres — nå, skal vi se at få os lettede og vise dig dit kammer og tage dig rundt?

— Joe tak! Jes kom op i en fart. De gik sammen ud.

— Du siger ikke, det er din, den der? sagde Andres med alle tegn på afsky og pegede på cyklen.

— Jo, det er det, jeg slap billigt til den, og den er god at komme omkring på — og ud om søndagene.

— Tak skal du have! er du een af dem, der sidder der og tramper omkap op og ned ad bakkerne?

— Nej, jeg kører bare rundt og ser på landskabet — og hvad der ellers er at se.

— Kroerne, hvad?

— Nej, dem holder jeg mig fra!

— Ja ja, lad os nu se at få den af vejen, inden den skær nogen i øjnene!

Andres førte ham over gården ind gennem en lang brolagt gang:

— Der har vi ellers roer om vintren, der kan den stå godt, der er krampe på døren, og en hængelås kan du få ved mig. Her skal du være! Han smækkede døren op til kammeret.

Det var rummeligt og rent og havde et ganske godt vindue ud mod vest, hvor hvidkalkede æblestammer rejste sig fra grønt græs; men der var gulv af runde brostene, og de to senge var gammeldags og dybe som kaner.

— Skal jeg dele med en anden?

— Nej, der er ikke andre end dig, men det er sådan fra gammel tid!

Olmerdugsdyner — forøvrigt gode nok, striber i gråt og rødt, runde og lette, men uhyre store. Bare et par søm at hænge tøjet på —

— Ja, Kresten havde skab, det tog han jo med sig; vi tænkte, du kanske havde dit med? Men det er jo en lang rejse. Jeg skal tale med Nanne, der står nok af dem på loftet, også et med skuffe under.

Der stod et blikfad på gulvet, over det et groft håndklæde — de soldede ikke med det her! Der var ikke antydning af gardiner.

Nej, her blev han bestemt ikke længe! Og hvis hele bedriften var af samme slags —

Det var den åbenbart ikke. Udbygningerne var gode, Andres tog ham hele turen rundt fra staldene til lo og lade og over til hestestalden; der var tomt overalt, kun en søvnig kælveko.

— Ja, vi kunne binde tidligt ud i år! sagde Andres. Redskaberne stod i et skur bag gården, de var i god orden.

— Vi har vænget her lige bagved! sagde Andres — det er de to røde, der bliver dit spand.

Jes mærkede, han blev varm i kinderne: lette, men godt byggede frederiksborgere, kælne som hunde med fløjelsbløde muler, faste fejlfri ben.

— Ja, Hans var alle dage godt kørende — og besætningen er lige så god!

Det var den også, fynsk rødt kvæg; der var kun et eneste par får med tre lam —

— Det er sådan en idé, han havde, det hører ingen steder hjemme på sådan jord, men hans mor plejede at spinde selv, og Hans var altid af dem, der holdt på det gamle, især inde. Det får du at se, når du kommer ind i stuerne en gang. Men ellers var han vågen nok.

— Ja, det kendes på dyr og redskaber.

— Ja, du skal ikke komme her og bide skeer itu med os! pralede Andres — jeg veed nok, hvordan det er hjemme på Als: smukt og rent og pillent, men selve landbruget — nej, der er vi foran!

— Da kunne de vist hamle op med jer på Kroggården!

— Nåe, ja, det er sandt, der har du jo været — ja, Krogs har et godt navn. Nu må du hellere komme ind og få arbejdstøjet på og hjælpe mig at fodre svin og siden flytte og malke —

— Malker mandfolk her på gården?

— Ja det gør vi — går der nogen splinter af dig for det?

— Næe — Jes var alligevel lidt stødt.

Men da han først kom i gang, gik det godt nok; svinehuset var nyt og lyst og nemt at arbejde i, svinene fine. Køerne var vant til at blive godt behandlede og lavede ingen knuder, han sad med panden støttet ind til den yderste kos bløde side og så ned over hældet mod søen. Var det svaner, der svømmede derude i bugten? Og sikken en masse lærker her dog var! Og gulspurven sad på en tråd og talte til syv — og storken kom ovre fra kirketårnet og landede med slappe ben i lavningen nede ved søen. En sommer gik jo snart — og måske kunne man så få friplads på den landboskole! Han ville gerne så vidt, at han kunne blive forvalter et sted, få sit eget kunne han jo alligevel ikke.

Marie Olsen stod med gamle Nanne ved skorstenen, da Jes kom ind; han kunne lugte flæskeæggekagen. Andres kom bagefter ham og satte træskoene ved siden af døren, der var bare den forskel, at han blev gående på hosesokkerne, mens Jes havde små sko at stikke i.

— Ja, Mitte, det er så din nye karl.

Hun kom frem fra halvmørket derhenne under ovnskærmen og smilte genert og gav ham en blød og død hånd og lod øjnene vige udenom næsten straks.

— Velkommen til! sagde hun og vendte ham så ryggen og pirkede i æggekagen, mens gamle Nanne blev stående og stirrede på ham med knivskaftet støttet mod den ene skæve hofte.

Alt eller det meste i hvert fald var skævt på Nanne: hendes skuldre og lænd, hagen og det ene øjenbryn. Men øjnene var stærke, og hendes mund havde fasthed, det var åbenbart medfødt og ikke resultat af et slagtilfælde.

— Sæt I jer bare over, vi kommer straks!

Mens de tøflede ind til Andreses, hørte Jes lidt af den samtale, de førte derude ved ildstedet. Det var mest Nannes stemme, der gik igennem; som døve folk ofte har for vane, talte hun lovlig højt —

— Jo, nu den første aften — sagde hun.

Mie mumlede et eller andet.

— Nej, vist gør han ej!

Jes var klar på, at det var ham, de talte om, og gad vide, hvad det var, han ikke gjorde? Ventede, at hun skulle nedlade sig til at spise med dem hver dag sagtens? Hun kunne magelig blive væk for hans skyld. Forøvrig var hun en pæn pige, især hvad hud og hår angik; den blåternede bomuldskjole med de små håndhæklede strimler klædte hende. Og hun havde kønne fødder i små spændesko, så meget havde han da set, trækkene havde han derimod ikke fået fat på.

Det gjorde han til gengæld, da hun kom over, hun bar brødbakken, Nanne stegepanden.

— Nå, du vil være med? sagde Maren næsten ligegyldigt og tog frem af skuffen. Mie satte sig for bordenden mellem de to gamle kvinder, Jes og Andres ved den anden ende. Det var Maren, der førte ordet. Mie sagde bare sagte:

— Skal vi ikke have en snaps — nu den første dag?

Hun blev en smule rød i kinderne ved det.

— Tak, jeg drikker ikke! sagde Jes kort. Hun blev mere rød, somom hun mente, hun havde fornærmet ham.

— Så drikker jeg for to — og hele menigheden! sagde Andres.

— Se, sikke liv, der kommer i ham, når han sporer en snaps! drillede Maren, mens hun hentede klukflasken og skænkede for Andres. Han holdt glasset op for øjet.

— Så drikker jeg da til, at vi må få glæde og gavn af dig, og du det samme af os! Skål! sagde han og stak drammen ud.

— Tak! sagde Jes, og Nanne sagde med sin døve stemme:

— Det var en fornuftig velkomst, Jes, ønsk du bare med på det!

Mie spurgte Andres, om han havde haft held til at få fat på tækkeren, og det havde han; tiden gik godt med at snakke om tækningen, de sad ikke længe over maden.

Der var en del arbejde efter måltidet for Jes, men han fik da vasket sig — han havde hentet sig en strippe i bryggerset og fundet en vingepumpe der, der kunde han til nød holde storvask, mente han.

Så pakkede han ud, og han og Andres baksede det gulmalede skab ned ad trappen fra loftet og fik det sat på plads; han fandt også en kasse, han kunne bruge til vaskebord og sætte sit fodtøj ind i.

Og så gik han ud, ned langs gærderne ved søen. Myggene var endnu ikke begyndt at stikke, luften var stadig meget mild. Bag et krat af vidier og tørsttræ fandt han noget, der vel var et vadested, eller hvor de kunne trække både op. Der var sandbund, kunne han se, han smed fodtøjet og vadede ud; vandet føltes lunkent, lidt efter sad han nøgen og vaskede sig med glidende bevægelser over bryst og arme, stod så op og gned sine faste lår. Han havde en behagelig afslappet fornemmelse, da han lidt senere gled ned i sin seng. Med stort besvær havde han fået lukket et tilspigret vindue op, og han kunne høre frøerne kvække, det var sagtens i dammen ved Peters hus, hvorfra mosekonen havde brygget på det voldsomste — intet under, at det menneske var plaget af gigt! Det var sært at tænke på, at endnu i går havde man været hjemme hos mor og far — den lange rejsenat, alt det, han havde set i dag — det gjorde hjemmet uvirkeligt.

Var det ellers tarveligt, så var sengelinnedet godt! Blårlærred under, men godt lærred over og tilmed pudevår — og det duftede rent og af endnu noget —

Var det mynte? Han sov, inden han blev klar paa det.

Tyendet på Bakkegård var ikke egentlig sladderagtigt, det var snarest ved små hentydninger, ved henkastede ord, at Jes snart blev klar på, hvad der foregik i Tirstrup. Han vidste, at Edvards kone, Olga på Askegården, igen var på sygehuset og nok ikke gjorde det længe. Hendes mor var allerede kommet at tage hendes arbejde og passe de to små tøse, Jane og Jette. Stine Halland hed den gamle kone, der gik gammeldags klædt med både hue og korstørklæde. Edvard havde han mødt nu og da, han hilste altid venligt, men så tonløst, skuede ligesom ind i sig selv. Køn måtte han have været, mens han var glad. Det kunne man ikke sige om folkene på Birkegården! Knud var vommet og oppustet, højttalende og under tøflen af sin sammenbidte Mine! Aldrig var Jes blevet sådan begloet, som da han mødte hende første gang; hun havde ladet blikket glide op og ned ad ham, som var han et kreatur til salg; og hun havde vist ikke syntes om, hvad hun så, for hun havde lavet hønsegump af sin brede mund. Sønnen, Karl, derimod var sikkert ved at kede sig til døde, han ville helst i snak med Jes hver gang, der var mindste lejlighed. Tøsen hed Else, hun var stor og lys og udflydende med uregerlige lemmer og en utøjlet latter. Hun kom en del over på Bakkegården til den noget ældre Mie; de var vel veninder — i mangel af bedres havelse!

Der var ikke mange mennesker at lære at kende her på egnen. Jes syntes stadig bedst om de første, Emma var og blev som han straks havde lært hende at kende, men der var et fond af stille munterhed i Peter, som man kunne lide. Så kunne man forstå, at hun havde taget ham og ikke en plads som husbestyrerinde et eller andet sted. Jes tænkte, at han vel var god at gå til sengs med og skikkelig som dagen var lang. Han havde et enestående håndelag med dyr, og hundene fra alle tre gårde og hans eget sted fulgte ham trofast i hælene.

Det var godt, Andres havde advaret ham mod Knuds vigtigmageri; et par gange havde naboen fundet for godt at råbe ham ordrer til eller stirret på ham under arbejdet, men Jes passede sit og sagde ja og amen, når det var nødvendigt, ellers ingenting.

Han måtte indrømme, at når mandfolkene skulle gøre malkearbejdet, så var det ikke, fordi kvinderne på Bakkegården var dovne. Nu, inden de skulle begynde at hjælpe til i høet eller sylte, syede de og arbejdede i den store have, Nanne liggende på sine knæ på en sæk, Maren med hakken og Mie her og der ved plantning og vanding. Nu og da blev han selv sat til at skuffe gange eller grave et stykke til udplantning og var han end godt vant hjemme fra Als, så havde han sjældent set en bedre have. Han forstod sig lidt på beskæring, hvad hans gamle morfar havde været en mester i, og måtte lade dem, at deres træer var godt røgtede — det kunne man ellers ikke sige om dem andetsteds, hvor han om aftnerne kom frem på sin cykel!

— Hvad er det? Har du køretøj! havde Knud hånligt sagt, da han trak den ud den første aften.

Jes havde svaret lavmælt — Ja! og ikke som han helst vilde: — Hvad rager det dig?

Det ville være synd at straffe faderens forsyndelser på sønnen, derfor lod Jes Karl gå med sig i vandet, skønt han var klar på, at knægten gjorde det i hemmelighed. Selv var han kommet til at svømme særdeles godt i soldatertiden, og han underviste den tunge og kluntede fyr, der stønnede og spyttede som et anskudt havuhyre, men dog lidt efter lidt kom efter det. Else og Mie gik nok også sommetider i om eftermiddagene, før mandfolkene var færdige med deres arbejde, så kunne man høre Elses hyl over hele egnen. Sommetider tog de to unger piger Edvards småtøse med derned, det var to lyse skære børn, som Jes gerne ville have været i lag med. Stakkels Stine Halland, der aldrig vidste, når hendes besøg på sygehuset var det sidste, var selv jydsk, og en aften havde hun været ovre hos Maren, og Jes havde været inviteret med ind til kaffe at snakke landets mål med hende. Da havde han for første gang lagt mærke til, at der kunne være noget kærligt og varligt over Mie forud for hendes år. Ellers var hun Jes fjern som den dag, han kom.

Da de havde drukket kaffe, inviterede hun Stine med over i stuerne. Jes var ved at forsvinde ud ad døren, da hun genert sagde:

— Du har vist aldrig været inde? vil du ikke med?

Maren skubbede til ham:

— Kom du blot!

Der var rummeligt, og lyset faldt smukt ind over de blomsterfyldte karme, men ellers var han skuffet. Der var så grulig gammeldags, syntes han, med tunge bondemøbler, kister og skabe.

— Å, lige sådant et havde min mormor! sagde Stine og glemte et øjeblik al sin sorg og bekymring.

— Ja, det tror pokker! tænkte Jes — og det har vel endda været din oldemors!

På Kroggården havde de grønt fløjl på møblerne og magelige dybe stole, helt nyt havde de fået, mens han var der; der havde været indvielsesgilde. Folk havde skumlet, men hver og en af konerne havde vist ønsket sig magen til.

Hvad nyttede det, man havde mange penge, som pigebarnet her havde, når man øjensynlig ikke havde glæde af at bruge dem?

Da kvindfolkene begyndte at stå på hovedet i kisterne og flå tingene frem, listede han lige så stille over til sig selv.

De var færdige med høhøsten i hele Tirstrup; de havde haft ualmindelig godt vejr til den, og høet fra de lave enge langs søen var tæt og godt og lugtede af mynte; hist og her var der forglemmigej i det, der i mærkelig grad bevarede sin blå farve. Nu var der et lille pusterum, inden de skulle tage fat på rugen, men kvinderne havde travlt med at sylte, så der stod en sød og tung lugt mellem gårdene. Fra Bakkegården og inde fra Knuds havde de bragt små smagsglas over til gamle Stine Halland, som hun skulle tage med over til Olga på sygehuset; hun sukkede bare, når hun så dem, og stirrede tomt ud for sig, mens hun takkede.

I Bakkegårds have sad hen på eftermiddagen en gang midt i juli Mie og Else og hæklede, mens Jane og Jette legede i en bunke bakkegrus, som Jes havde kørt ind for at sprede over gangene, så såre han havde skuffet dem rene. De unge piger havde solhatte på, og Jes kunne se dem oppe fra stænget, hvor han havde lugerne åbne, mens han så stængerne efter, der skulle bære rugen halvvejen oppe til taget. Mie sad som altid så roligt, men Else slog ud med armene, mens hun talte —

— som en anden sprællemand! tænkte Jes.

I det samme så han Edvard komme fra den lille låge nede ved marken, han skulle sagtens hente småpigerne hjem, men stod lidt og så på de fire, inden nogen af dem opdagede ham.

Hele hans holdning fik Jes til at fatte, hvor håbløst fortvivlet han var. Den unge karl stod støttet til en greb deroppe og stirrede på ham. Så opdagede en af de små tøse faderen og rendte hen til ham, og Jes så, hvor næsten krampagtigt den ellers så rolige mand trykkede hende ind til sig. Den anden kom rendende, de to unge piger sænkede de arbejdende hænder, og Jes kunne høre Elses høje røst:

— Er du allerede der!

Siden hørte han intet, men blev ved sit arbejde. Han skiftede nogle af de for tørre stokke og fejede siden nede i logulvet. Da han atter så ud, var Edvard gået med sine børn, og pigebørnene sad og snakkede med hovederne tæt sammen.

— Tror du virkelig ikke, de kan gøre hende rask, Mie? og hun er ikke uden seks og tyve!

For hende var døden endnu kun det ukendte, et vilddyr, hun betragtede som mellem stænger.

— Man kan godt dø, selvom man er ung! sagde Mie, hendes læber føltes kolde.

Hun havde været døden så uhyggeligt nær og snart så mange gange: en gammel morfar; en lille voksbleg søster; moderen, der havde ligget der med salmebogen under hagen og skillinger på øjenlågene, da Nanne tog hende ind, at hun kunne lægge roser i kisten. Værst faderen, der havde ligget i sengen, været næsten rask igen efter en lang sygdom, hvor angsten havde redet Mie som en mare, havde ligget og talt om, at i morgen kunne han så vist stå op lidt — og så hændernes famlen over dynen, det brudte åndedrag, hendes egen sanseløse jagten ud at finde Nanne — og Nanne, der var kommet ud og havde rystet på hovedet og trukket hende ind til sig. Jo, døden var altid ganske nær, uhyggeligt nær! og Edvard var endda så god! De havde vist haft det rart sammen, han og Olga, ikke at man så dem vise det, det gjorde pæne folk ikke, men det lå ligesom i luften. Hun havde været med, da de havde den ældste i kirke, da alt var så lyst! Og så lille Jette, der skulle have været en dreng, men ikke blev det; allerede den gang havde Olga set så uhyggelig syg ud —

Der laa sletingen kritik af faderens opdragelsesmetoder i hendes medynk med de små, der skulle undvære en mor; hun havde haft det så godt med far, og hun savnede ham —

Hun havde ikke lyst til at gifte sig. De havde vist hende den ene og den anden; hun forstod det nok, når der kom nogen og skulle købe et eller andet hos far og blev inviteret ind. Far sagde ikke noget, han ville selv nødig af med hende, det var hellerikke skik, at piger fra en stor gård blev tidligt gifte, det lod man tjenestetøsene om. Hendes egen mor havde været nær de tredve —

Hun lod dem passere revy — Madsen fra Guldsmedegården, han var velhavende, men griset. Nej, ikke på vilkår! Så var der sønnen fra Møllen, stor og køn, men hun mærkede godt, at ham ligte Nanne ikke; der gik vist dårlig snak om ham, han skulle have et par udenomsbørn allerede. — Enkemanden fra Skovgård? Han var den, hun selv syntes bedst om, men der var fire børn og mandens moder på gården, det sidste var det værste, hun kunne ikke lide den kone —

Hun havde været lidt forelsket i hjælpelæreren, de havde det år, hun gik til præsten, men det var jo tøsesnak — siden lo man ad det —

Else var interesseret i den slags:

— Hvorfor gifter du dig ikke? Ja, du har jo dit eget, men det er dog ikke det samme. Jeg veed godt, at mor og far mener, du gifter dig med Edvard om et par år — kunne du tænke dig det?

Mie blev oprørt:

— at de vil skamme sig til at tænke på den slags, når Olga er levende endnu!

— Nææh, det er også sandt — og Karl er for ung til dig!

Karl! næ nu måtte Mie le! Den tunge hvalpede knægt, som hun kunne huske, hun havde snydt næsen på, da de var små — fire år yngre måtte han være —

— Jeg gifter mig aldrig!

— Nej, det gjorde hun hellerikke ovre på Slagsgård, hun sad ene der, til hun døde, da hun blev firs, det var mors tante — hun havde haft det hele at styre, nu skulle hun ikke have noget af, at en anden kommanderede. — Det kunne du hellerikke tænke dig, vel?

Mie overvejede det, trak lidt på det —

— Nej, nu du siger det — det kunne jeg måske ikke.

De hæklede lidt i stilhed, så sagde Else:

— På søndag går du da med over og danser i skoven, ikke?

— Jeg plejer jo aldrig at danse —

— Jamen, nu kunne du godt! Jeg veed, du kan — kan du huske, vi dansede ovre i logulvet, og Andres lærte dig det, du danser så pænt. Og nu er det så længe siden, du blev alene — Og man mærker måske bedst, om man kan lide folk, når de tager een om livet —

— Eller at man ikke kan?

Else fniste højt:

— Ja, også det! Men så går du med, ikke sandt? Jeg er derovre hele dagen. Jeg skal skiftes med Emma fra hullet til at stå i kageboden — hvad har I givet til det?

— Nanne har bagt brune klumper. Dem er folk helt vilde efter, siger hun.

Festen blev holdt af sygekassen, og det var en årlig tilbagevendende todages begivenhed.

Jo, nu hun tænkte over det, havde hun nok lyst at være derovre, bare en timestid. Maren havde også sagt det til hende: det kunne blive opfattet som storsnudethed, hvis hun ikke gik. Hun havde den lyseblå kjole, hun havde fået kort før faderens død og aldrig haft på, den var pæn. Hun havde altid været bedre klædt end de andre, som selv syede noget sammen, mest gik til dans i mørk søndagskjole eller fik noget lavet hos den lille sypige i nabolandsbyen. Men far plejede at tage hende med ind til byen og købe noget færdigt eller stof og få det syet hos den dyreste dame — der, hvor både præstefruen og doktorfruen fik syet. Først havde fru Hansen gjort vrøvl, ved det at Mie ikke brugte korset; så havde hun indrømmet, at hun ikke behøvede det. Selv havde hun været lidt ked af, at hun var den eneste konfirmand, der ikke fik det til konfirmationen. Men den gamle distriktslæge havde hylet far ørerne fulde af, at det gav blegsot og den slags, og far var sygelig angst for, at hun skulle komme noget til. Når hun ved badet så de grimme røde trykstriber over midie og mave på Else, var hun glad for sin egen hvide pæne hud — og meget tykkere om livet var hun da hellerikke.