Lene Rafael Jensen og Lene Rafael Jensen

Kærlighedens fængsel

Lindhardt og Ringhof

Kærlighedens fængsel

Copyright © 1999, 2017 Bente Hoffmann, Lene Jensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711788684

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Jeg blev hurtigt forelsket i Jacob. Jeg var overbevist om, at han var manden i mit liv. Han var den, jeg altid havde drømt om. I starten gik det godt, vi kunne snakke om alt, og Jacob var en sød, kærlig og hjælpsom person. Jeg følte, at jeg aldrig havde fået så megen opmærksomhed af et andet menneske, som jeg fik af Jacob.

Men efter et par måneder fandt jeg ud af, at Jacob ville eje mig 100 procent. Han forvandlede sig fra den dejlige, søde fyr til en sygeligt jaloux og magtsyg person. Drømmen om den store kærlighed blev hurtigt afløst af et mareridt med telefonterror, trusler, forfølgelse, hærværk og chikane. Intet kunne stoppe ham, og der var ingen hjælp at hente – jeg måtte klare det selv.

Jeg har lyst til at fortælle min historie af flere grunde: For det første er den heldigvis lidt usædvanlig. Jeg ønsker ikke for nogen, at de skal udsættes for det samme mareridt, som jeg har været igennem.

For det andet håber jeg, at jeg med min beretning kan hjælpe andre kvinder til at få styrke til at træffe og fastholde en beslutning om ikke at ville leve i et helvede af vold og trusler. Selv om det er en hård og en lang proces, kan det lykkes at slippe fri, hvis viljen er der. Man skal aldrig give op.

Folk der har hørt om, hvad der er foregået, har været rystede over, at der ikke har været hjælp at hente, og at politiet ikke har beføjelser til at gribe ind. Det er mit håb, at politikere og andre indflydelsesrige personer vil få øjnene op for, hvordan vores love og regler (ikke) fungerer i praksis. Det er nødvendigt at der sker nogle lovændringer, så det bliver muligt at få hjælp hos myndighederne, i stedet for at man må stå fuldstændig magtesløs.

Nogle af personernes navne er opdigtede, og der er ting, jeg har undladt at fortælle for at beskytte nogle bestemte personer. Men alle begivenhederne er sandfærdige – dem er der ikke ændret ved.

Lene Jensen, juli 1999

1
Vild med Jacob

Jeg havde været kæreste med Henrik i 5½ år, og vi havde boet sammen i cirka 3 år. Det sidste års tid havde vores forhold haltet lidt, og vi havde svært ved at rette op på det. Jeg var meget i tvivl om, hvad jeg ville. Skulle jeg blive boende sammen med Henrik, eller skulle jeg flytte et andet sted hen? På en måde havde jeg det jo godt nok, men det var som om, der manglede noget.

Jeg læste til pædagog, og klassen havde lige været på studietur til Italien. Det var en rigtig god tur. Da jeg kom hjem, kunne jeg pludselig se, at der måtte ske noget. Nu havde jeg endelig truffet min beslutning. Jeg sagde til Henrik, at jeg havde lyst til at flytte for mig selv, og det kom ikke bag på ham. Hvis det var det, jeg ville, sagde han, så kunne han jo ikke forhindre mig i det.

Fire dage senere flyttede jeg op til Signe, som jeg gik i klasse med. Der boede også en anden pige, som hedder Anne og som også gik på seminariet. Det fungerede fint at dele lejlighed med dem, og vi havde det hyggeligt og sjovt sammen. Men jeg synes også, det var en utrolig svær tid, for jeg savnede Henrik meget. Faktisk fortrød jeg i lang tid, at jeg var flyttet fra ham. Henrik og jeg blev dog ved med at ses. Vi havde svært ved at slippe hinanden, så vi var sammen et par gange om ugen. Men mere lod vi det heller ikke blive til, for vi var begge bange for, at vores forhold ville blive ligesom det var, før jeg flyttede. Det var fint for os begge to at ses på den måde, som vi nu gjorde.

Da jeg havde boet sammen med Signe og Anne et år, flyttede jeg igen. Min søster, Gitte, og jeg havde fundet en stor lejlighed i et treetages hus. Den skulle vi dele med en fyr, der hedder Lasse. Da vi havde boet i den nye lejlighed i en måned, flyttede der to piger, Pia og Maria, ind i lejligheden under os. Pia og Gitte faldt hurtigt i snak – faktisk har de snakket lige siden – og Maria virkede utrolig jaloux over det. Pia og Maria var tit sure på hinanden, og de skændtes meget. Så når Pia ikke gad at være i deres lejlighed, kom hun op til Gitte og mig. Det var sjældent, at vi var sammen alle fire. Men nogen gange kunne vi godt finde på at lave noget sjov sammen og f.eks. tænde bål i haven og bage snobrød. Pia fortalte en dag, at hun havde en storebror, der hed Jacob.

»Skal vi ikke snart se ham?« spurgte jeg nysgerrigt.

»Det kan da godt være,« sagde Pia, »men han er altså ikke noget specielt.«

Og så snakkede vi ikke mere om ham den dag.

Men en aften Pia var oppe hos os, bankede det på døren. Det var Pias bror, Jacob, og hans kammerat, Bent. Jacob var ret stille og virkede lidt genert – i modsætning til Pia. Men der var noget ved Jacob, jeg godt kunne lide. Efter den aften kom Jacob næsten dagligt. Bent var også tit med. Vi havde det hyggeligt og sjovt sammen. Vi sad tit oppe til langt ud på natten. En aften spillede vi kort og havde det bare så sjovt, at vi måtte gentage succesen den følgende weekend. Vi lavede ikke andet den weekend end at spille – vi havde næsten ikke tid til at sove.

Jeg kunne mærke, at jeg syntes bedre og bedre om Jacob. Hver gang vi spillede, kom Jacob og jeg ‘tilfældigt’ til at sidde ved siden af hinanden.

Pia og jeg blev grebet af det med at spille, og derfor ville vi gerne til bankospil – og vi fik lokket de andre med. Der var ikke ret mange på vores alder, mest gamle damer, men vi havde det rigtig sjovt, og både Pia og jeg vandt.

Det gik slet ikke, at Pia og Maria delte lejlighed. De var uvenner hele tiden. Så det endte med, at Maria flyttede. På det tidspunkt boede Jacob midlertidigt i sine forældres sommerhus, men nu passede det jo fint, at han kunne overtage Marias værelser. Cirka 14 dage efter, at jeg havde mødt Jacob første gang, flyttede han ind hos sin søster, og det kom vi sandelig ikke til at ses mindre af.

Jacob havde et hjemmeservice- og fragtfirma sammen med en kammerat. Det var på det tidspunkt 3-4 måneder siden, de havde startet det. Jacob stod mest for hjemmeservicen, og det var primært havearbejde. Det var oktober måned, så det var begrænset, hvor meget mere der kunne laves i haverne, da der snart kunne komme frost. Så Jacob var lige et smut hjemme flere gange i løbet af en dag.

Jeg var i gang med det sidste halve år af min uddannelse. På det tidspunkt havde vi fri i 10 uger fra seminariet for at skrive vores speciale. Jeg skrev sammen med Signe. Vi skrev for det meste hos mig, for jeg havde fået lov at låne Pias computer med op. Vi tilrettelagde selv vores tid. Nogle dage skrev vi, andre dage læste vi hver for sig.

Når jeg sad derhjemme og læste og pludselig kunne høre, at Jacob var kommet hjem, fandt jeg hurtigt lige en anledning til at gå nedenunder. Jeg havde heller ikke svært ved at finde på en undskyldning for at smutte derned, de dage hvor Signe og jeg skrev. Lige så tit kom Jacob lige op. Jeg havde lovet ham, at jeg ville skrive nogle fakturaer ind for ham, nu hvor computeren jo stod oppe hos os. Når Jacob kom hjem, mens Signe var der, havde han gerne lige en faktura med op. Hvis jeg lige gad at skrive den ind, når jeg fik tid. Når jeg var alene, brugte han ikke altid noget påskud for at kigge op.

Gitte og Pia fornemmede hurtigt, at der var noget i gære mellem os. Og de var ikke sene til at lufte deres nysgerrighed.

»Lene, er du vild med Jacob?« ville Gitte vide.

»Jacob, er du vild med Lene?« udfrittede hans søster ham.

Vi svarede begge to nej – det var vi ikke.

Jacob og jeg snakkede godt sammen. Noget af det første, han fortalte mig, var, at han havde været i fængsel, men at han var uskyldig dømt. Han fortalte, at han og hans tidligere kæreste havde holdt fest og var kommet op at skændes. Han var blevet sur og havde skubbet til hende, og så havde hun meldt ham for at have nikket sig en skalle. Derefter var de flyttet fra hinanden. Jacob sagde, at hun havde stjålet hans mobiltelefon, og så havde hun ringet igen og igen til sig selv, så det skulle se ud, som om han generede hende. Hun havde ringet et utal af gange.

»Og så blev jeg dømt for vold og for at genere hende,« fortalte Jacob, »selv om jeg var uskyldig.«

Jeg syntes godt nok, det lød som en lidt mærkelig historie, men okay, der er vel nogle mennesker, der bliver uskyldigt dømt. Jeg kendte ikke meget til retssystemet eller fængselsvæsenet, så jeg var naiv nok til at tro på Jacobs version af historien.

Jacob fortalte mig også om, hvor hårdt det havde været i fængslet. En nat var en af de andre fanger kommet ind til ham og havde truet ham på livet. Efter den oplevelse havde han tit haft svært ved at sove og var ofte vågnet op mange gange i løbet af natten. Jacob havde siddet i et åbent fængsel og havde haft det godt med personalet, som havde tillid til ham. Så nogle gange havde han fået lov at køre indsatte fra et fængsel til et andet, for ingen troede, at han ville stikke af. Og han skulle jo være der for at udstå sin straf, selv om han var uskyldig.

Jacob sagde, at han på et tidspunkt godt kunne tænke sig en kæreste igen.

»Men hvem vil have en kæreste, der har siddet i fængsel?« sukkede han. »Enhver kan jo påstå, at han er uskyldig dømt, men hvem vil tro på det? Også selv om det er sandt!«

Jeg trøstede Jacob med, at han da garanteret nok skulle finde en kæreste igen – men jeg sagde ikke højt, at jeg var vild med ham – og jeg troede også selv på det, for jeg anså Jacob for en person, der havde tjek på tingene. Han var handlekraftig, charmerende, nem at snakke med, lidt barsk men samtidig den bløde og følsomme type.

Tiden gled af sted, mens Jacob fortalte og fortalte.

»Jeg bliver nemt jaloux,« sagde han med et, »men det er ikke så slemt, som det har været. For jeg har gået til psykolog og har arbejdet med det.«

Han fortalte, at hans tidligere kæreste også havde været jaloux. Så Jacob havde aldrig måttet være sammen med sine kammerater. Han var altid nødt til at lyve, når han skulle nogen steder, så enten sagde han, at han skulle arbejde eller ud at besøge sine forældre. Han havde været rigtigt underkuet. Kæresten havde forlangt, at han skulle køre hende på arbejde hver dag og hente hende igen. Kom han fem minutter for sent, blev der ballade.

»Når jeg tænker tilbage på det, kan jeg ikke forstå, at jeg fandt mig i det. Sådan noget vil jeg aldrig mere ligge under for,« sagde han med eftertryk.

Jacob fortalte meget mere om sin tidligere kæreste den dag. Det lød som om, hun var en rigtig dum, strid kælling. Jeg syntes, det var helt utroligt, at han havde fundet sig i at blive behandlet sådan.

På et tidspunkt blev jeg nødt til at løsrive mig fra Jacobs beretning, for jeg havde aftalt med Henrik, at jeg skulle komme et smut forbi ham. Men jeg tog hurtigt hjem igen. Jeg havde meget mere lyst til at være sammen med Jacob, som jeg blev mere og mere vild med.

En aften ringede Henrik fra sit arbejde.

»Lene, vil du ikke nok være sød at købe ind for mig? Jeg har haft så meget overarbejde de sidste par dage, at jeg ikke har nået at købe noget, og jeg når heller ikke hjem før sent i aften. Og mit køleskab er tomt.»

Selvfølgelig ville jeg hjælpe Henrik. Sådanne tjenester har vi altid gjort hinanden. Kan vi hjælpe hinanden, så gør vi det. Jeg fik Jacob til at gå med i Kvickly og handle. Han kunne slet ikke forstå, at jeg ville, når nu Henrik og jeg ikke kom sammen mere. Jeg sagde til ham, at jeg da også ville have gjort det for en anden. Den ene tjeneste er den anden værd. Det var ikke fordi, det var Henrik, at jeg gjorde det.

En fredag aften sad vi nogle stykker i Jacobs dagligstue. Der var ikke plads nok i sofaerne, så både Jacob og jeg sad på gulvet. Der var ikke ret langt mellem os. Jeg havde en frygtelig lyst til at strække armene ud og røre ved ham – han var rigtig dejlig. Men i stedet for at gøre det, satte jeg mig på mine hænder, så de ikke skulle forvilde sig nogen steder hen.

Da de andre var gået, og Pia og Gitte var gået i seng, blev Jacob og jeg oppe. Vi talte om alt muligt. Pludselig spurgte Jacob: »Hvad vil du gøre, hvis der er en du er vild med, og du tror, at han er vild med en anden?»

»Så tror jeg ikke, at jeg vil gøre eller sige noget – hvorfor det?« spurgte jeg.

Men det ville han ikke rigtig svare på. Sådan snakkede vi længe frem og tilbage. Jeg fik en fornemmelse af, at det var sig selv, han talte om. Ud fra det Jacob spurgte om, og de svar jeg gav, fik han mod til at sige, at han var vild med mig. Men at han troede, at jeg var vild med Henrik.

Fedt! tænkte jeg. Jeg havde næsten ikke turde håbe på, at Jacob havde de samme følelser for mig, som jeg havde for ham. Samtidig tænkte jeg på Henrik. Var jeg nu også helt klar til at afslutte det, jeg havde med ham?

På den anden side, så var der vel ikke noget til hinder for, at jeg stadig kunne tale med Henrik ind imellem, selv om jeg skulle blive kæreste med Jacob. Jeg havde trods alt kendt Henrik i mange år.

Jeg var forelsket i Jacob – så der var vel ikke så meget, at betænke sig på.

Cirka 3 uger efter, at jeg så Jacob første gang, begyndte vi at komme sammen.

Jacob fortalte mig, at han havde en ønskestjerne. Så hver aften, inden han gik i seng, gik han ud og sendte et ønske op til stjernen: Han havde ønsket, at vi skulle begynde at komme sammen. Jo tættere hans ønskestjerne stod over ham, jo tættere var hans ønske på at gå i opfyldelse.

Jeg var meget fascineret af den historie.

Signe og jeg havde i foråret talt om, at det ville være enormt upraktisk, hvis vi nu blev forelskede, mens vi skulle skrive speciale. Så ville vi jo næsten ikke have tid til at skrive. »Det håber jeg ikke sker,« kan jeg huske, at Signe sagde.

Det var lige nøjagtigt det, der skete for mig.

2
Forlovelse

Signe var ved at være godt træt af mit forhold til Jacob. Vi havde kun 4 uger tilbage at skrive speciale i, så nu skulle der bestilles noget. Og hvad lavede jeg så? Bare hun lige skulle på toilettet, smuttede jeg nedenunder, og selv om det kun varede et minut eller to, forstyrrede det.

Jeg havde dårlig samvittighed overfor Signe, fordi jeg havde så svært ved at koncentrere mig om skriveriet. Men Jacob og jeg kunne ikke lade hinanden være. Vi måtte lige se hinanden hver gang, lejligheden bød sig.

Når jeg ikke skrev opgave, var jeg sammen med Jacob hele tiden. Han lavede også så lidt som muligt og sagde nej til det arbejde i sit og kammeratens firma, han kunne slippe for. Det eneste, vi havde i hovedet, var hinanden. Vi ville være sammen hele tiden. Når Jacob en gang i mellem alligevel var ude at køre, ringede han hjem flere gange.

Normalt har jeg et stort søvnbehov og kan sagtens sove 8-10 timer i døgnet. Men så meget søvn fik jeg ikke nu. Jeg sov altid nede hos Jacob – og de første 14 dage lagde vi os først til at sove ved 3-4-tiden om morgenen. Vi elskede, snakkede, elskede, snakkede og snakkede. Det blev ikke til mere end 4-6 timers søvn – men det betød ingenting. Jeg var slet ikke træt – tværtimod. Jeg kunne næsten ikke vente på en ny dag, hvor vi igen kunne være sammen. I de uger var jeg stort set kun oppe hos mig selv for at gå i bad og skifte tøj.

Allerede i løbet af den første uge, hvor Jacob og jeg var kærester, talte vi om at blive forlovede på et tidspunkt. Måske skulle det være på Jacobs fødselsdag? Men det var først lige før jul. Det var der næsten to måneder til, og det var altså lang tid at vente. Så vi blev enige om at gøre det den sidste uge i november. Der skulle vi nemlig i sommerhus med nogle venner.

Der gik kun et par dage, så fandt vi ud af, at så længe kunne vi altså heller ikke vente – vi kunne lige så godt blive forlovede med det samme.

Normalt er jeg meget styret af min fornuft, men jeg var så forelsket, at jeg helt overhørte den lille stemme indeni, der råbte: »Stop lige en halv, hvad er det du laver? Går tingene ikke lidt for stærkt?»Jeg var slet ikke i tvivl om, at det var Jacob, jeg ville have. Han havde de kvaliteter, jeg satte pris på. Min fornuft og min kritiske sans var sat ud af drift, og jeg lod mig kun styre af følelserne.

Vi gik ned til guldsmeden og købte ringe, og så blev vi forlovede. Det var i starten af november – vi havde været kærester i to en halv uge.

Det var første gang, jeg var forlovet. Det føltes helt specielt, og jeg kunne ikke lade være med at kigge på ringen hele tiden. Jeg følte virkelig, at det var det helt rigtige, vi havde gjort. Jacob og jeg var skabt for hinanden.

Da vi spiste aftensmad, sad Gitte og Pia og fniste og kiggede på hinanden og på os. Jeg kunne ikke rigtig forstå, hvad der gik af dem. Ikke før jeg fandt ud af, at Pia den dag havde mødt en, hun kendte, som arbejdede hos guldsmeden, og hun havde selvfølgelig fortalt Pia, at hendes bror havde været henne at købe forlovelsesringe.

»Vi har købt en gave til jer,« sagde Pia fnisende.

Da vi åbnede gaven, fandt vi en æske med legetøjsbiler, en sprællemandsbamse og en sølvhjerteæske med et par Rasmus Klump-babystrømper.

»Det er til Blop,« sagde de og var ved at knække sammen af grin.

»Hvem er Blop?« spurgte vi noget overraskede.

»I skal da garanteret snart have en Blop,« sagde de, og så grinte vi alle sammen.

Pia og Gitte blev meget hurtigt trætte af at være sammen med os, for vi havde ikke meget tid til overs til andre end hinanden. Jeg har aldrig været så forelsket før; det var som at svæve på en lyserød sky. Kun en ting talte, og det var at være sammen med Jacob. Vi lavede ikke meget andet end at sidde i sofaen og kigge hinanden dybt i øjnene. Kom Pia eller Gitte ind i Jacobs dagligstue, hørte vi ikke altid, at de talte til os. Og hvis de ville fortælle noget, skulle de skynde sig, for vi var ikke mange minutter om at tabe koncentrationen. Tog de for meget af vores tid, begyndte vi bare at kysse og lod som om, vi ikke hørte, hvad de sagde. Det blev de ret sure over. Men det bekymrede ikke os. Nogen gange opdagede vi det slet ikke. Vi var tabt for omverdenen.

»Lene og Jacob laver ikke andet end at glo hinanden i øjnene,« sagde Pia en dag til en ven, der var på besøg, »når de får hold i nakken, bytter de plads.«

Det var faktisk ikke overdrevet. Vi fik tit at vide, at der kunne springe en bombe eller gå en hær forbi, uden at vi ville opdage det, så opslugte var vi af hinanden. Vi var hele hinandens liv.

En dag tog Pia og jeg til bankospil igen, fordi det havde været så sjovt sidst – det var nok, fordi vi havde vundet. De andre gad ikke at tage med. Da spillet var i gang, spurgte jeg forsigtigt Pia:

»Skal vi ikke tage hjem?«

»Hvorfor det?« spurgte hun selvfølgelig.

»Fordi jeg savner Jacob så meget, at jeg ikke kan holde ud bare at sidde her og lægge brikker på. Det er da spild af tid, når Jacob ikke er med.«

Men Pia var ikke sådan til at overtale. I pausen prøvede jeg igen, uden held. Så jeg måtte pænt sidde og vente til det sidste spil var slut, men så gik det også hjemad. Egentligt var det skræmmende at opdage, at jeg var så besat af et andet menneske, at jeg ikke kunne undvære ham bare et par timer.

En dag fortalte Gitte mig noget om en, der hed Marianne.

»Hvem snakker du om?« spurgte jeg desorienteret.

»Jo, du ved Marianne, hende med de lange ben,« forklarede Gitte.

Det blev jeg ikke klogere af. Så viste det sig, at hun havde besøgt Pia to gange, mens jeg havde været inde hos Jacob. Og den ene gang havde hun været inde i Jacobs stue. Det havde jeg ikke set. Vi var totalt opslugte af hinanden.

Et par gange sagde Gitte til mig, når vi en sjælden gang var alene: »Lene, så forelsket har du da aldrig været før! Det har jeg vist heller ikke. Jeg tror aldrig, jeg har set nogen være så forelskede som jer.«

Vores forældre havde været på ferie på Bali, og Gitte og jeg havde lånt deres bil, mens de var væk. Da de kom hjem, var jeg ude i lufthavnen for at hente dem. På vej hjem fortalte de om deres tur. Så spurgte mor, hvordan Henrik havde det. Det vidste jeg faktisk ikke. De sidste 3 uger havde jeg slet ikke set ham. Så fortalte jeg, at jeg var blevet kærester med underboen. Jeg kunne ikke få mig selv til at fortælle, at vi også var blevet forlovede. Mor og far havde altid været glade for Henrik, så det med Jacob havde de ikke mange kommentarer til.

Gitte var ude at passe nogle børn, så vi kørte lige et smut derud, så far og mor også kunne sige hej til hende, inden de kørte hjem. Vores forældre bor 80 kilometer fra os. Gitte fandt hurtigt ud af, at jeg ikke havde fortalt mor og far om forlovelsen, og flere gange kiggede hun spørgende på min ring. Hver gang gjorde jeg tegn til, at hun skulle tie stille. Hun grinte. Og jeg håbede, at hun ikke ville røbe min hemmelighed, for jeg var ikke parat til at fortælle den til mor og far nu.

Jeg havde fået mange forskellige reaktioner på, at Jacob og jeg havde forlovet os efter at have kendt hinanden så kort tid: Nogle var blevet forargede, andre syntes, at det var i orden – men alle var overraskede. Hvordan mor og far ville reagere, vidste jeg ikke helt.

Jeg havde stadig nøgle til Henriks hus. Jeg ville gerne have den afleveret, for så ville forholdet ligesom være helt afsluttet. Vi havde jo faktisk aldrig for alvor brudt med hinanden, Henrik var bare gledet helt i baggrunden, efter at jeg havde mødt Jacob. Jacob spurgte næsten dagligt, om jeg havde afleveret nøglen. Men Henrik var aldrig hjemme, når jeg kom forbi. Jacob kunne ikke forstå, at jeg ikke bare smed nøglen ind ad brevsprækken. Det ville jeg ikke. Jeg syntes, at jeg skyldte Henrik at aflevere den ordentligt. Vi havde trods alt kendt hinanden i mange år.

Endelig en dag var Henrik hjemme. Det var underligt at sidde og tale med ham igen. Jeg havde taget min ring af. Af en eller anden grund ville jeg ikke have, at Henrik skulle vide noget om forlovelsen. Jeg tror, jeg var bange for at såre ham.

Jeg havde svært ved at få nøglen op af lommen. Jeg vidste ikke rigtig, hvad jeg skulle sige.

»Jeg ville bare lige give dig din nøgle igen,« fik jeg endelig sagt.

»Det er bare i orden,« sagde Henrik. Jeg tror, at han fornemmede, at det var svært for mig, for han spurgte ikke hvorfor, jeg afleverede den – og jeg sagde heller ikke mere.

Det var en lettelse at have det overstået. Nu kunne jeg glemme alt om Henrik.

Ud over at læse til pædagog, arbejdede jeg som vikar på en døgninstitution. Gitte var vikar samme sted. Når de ringede og spurgte om en af os kunne tage nogle vagter, var det altid Gitte, der tog af sted. Selv om jeg var på S.U. og godt kunne bruge pengene, betød det mere for mig at være sammen med Jacob end at tjene de penge.

Før jeg mødte Jacob, gik jeg også til dans to gange om ugen. Det holdt jeg op med. Flere timer inden jeg skulle af sted, tænkte jeg, åh nej, er det allerede i aften igen. Så kan jeg jo ikke være sammen med Jacob.

Når der blev ringet til Jacob og spurgt, om han kunne køre noget fragt, spurgte han gerne, om der ikke var en anden, der kunne tage af sted, og det var der gerne. Men to gange var han i Paris. Timerne sneglede sig af sted, skønt han ringede hjem mange gange.

En aften var jeg nødt til at løsrive mig, for jeg var inviteret til fødselsdag hos Signe. Vi havde en rigtig hyggelig aften. Vi eksperimenterede med penduler, lagde tarotkort og stillede masser af spørgsmål om fremtiden til Signes og min fælles veninde, Birthe, der er clairvoyant. Jeg spurgte om en masse angående Jacob og mig.

»Han er god for en periode,« sagde Birthe, »men det bliver ikke jer.«

Jeg var skuffet og troede ikke på, hvad hun sagde. Jeg vidste bedre, jeg ville ha’ Jacob, og jeg kunne ikke se, hvad der skulle forhindre det. »God for en periode« – hun måtte da tage fejl!

Pludselig sagde Birthe »hjælp«, rystede på hovedet og gik ud af det.

»Hvad betyder ‘hjælp’?« spurgte jeg.

»Det ved jeg ikke,« svarede Birthe, og det var tydeligt, at hun heller ikke ville yderligere ind på det.

Senere har Birthe fortalt, at hun langt fra var glad for situationen. Hun kunne fornemme, at der var noget negativt i forbindelse med Jacob, men på den anden side syntes hun, at jeg skulle nyde min forelskelse, så længe den varede. Hun ville ikke presse mig til et brud med Jacob, som jeg slet ikke var parat til. Men hun kendte mig også godt nok til at vide, at jeg ikke i længden kunne holde et altopslugende forhold til Jacob ud. Hun følte sig virkelig i et dilemma.

I tiden efter Signes fødselsdag, tænkte jeg ind i mellem på, hvad det ‘hjælp’ mon kunne betyde. Ville Jacob finde en anden? Eller tænk, hvis han kørte galt og måske døde. Men jeg skulle blive klogere. Et par måneder senere vidste jeg, hvad hjælp’ betød, og det fik jeg i høj grad brug for – men min lykkelige hverdag fortsatte en tid endnu.

Endelig blev Signe og jeg færdige med at skrive vores speciale. Vi afleverede det og havde så halvanden uge til at forberede vores fremlæggelse. Vi brugte nu kun et par dage til forberedelsen, resten af tiden holdt vi fri. Det passede mig fint, for så kunne jeg være sammen med Jacob 24 timer i døgnet.

Vi lavede tit mad sammen i huset. Nogle gange var det Jacob, der lavede maden alene, og det var han rigtig god til. Når Jacob lavede mad, skulle vi andre bare sætte os ind i stuen, så ordnede han det hele. Der manglede aldrig noget, der var altid mange slags grøntsager og masser af salat, alt sammen i skåle hver for sig, så vi kunne tage, hvad vi bedst kunne lide. Den ekstra bordplade var gerne slået ud, når det var Jacob, der stod for maden, for ellers kunne alle skålene ikke være der. Signe var ret imponeret første gang, hun spiste med. Hun havde aldrig oplevet, at det var manden, der stod for maden – i hvert fald ikke helt alene.

Når vi skulle købe ind, gik Jacob og jeg som regel sammen, hånd i hånd. Der var en pige fra den døgninstitution, hvor Gitte og jeg arbejdede, der havde set os i supermarkedet flere gange.

»Hold kæft, hvor ser de lykkelige ud, Lene og hendes kæreste,« sagde hun til Gitte. »De ser slet ikke andre. De tager knapt nok øjnene fra hinanden, mens de ta’r en liter mælk.«

Den beskrivelse passede faktisk meget godt.

Pia skulle en uge til Cypern med en af sine venner. Og det havde Jacob og jeg ikke det fjerneste imod, for så kunne vi være alene i lejligheden. Det var ikke meget, vi så til Gitte i den uge, for det var så dejligt at være alene. Men der manglede nu alligevel noget, nu hvor vi ikke havde Pia og Gitte, der lige stak hovedet ind og sagde hej. Måske var det den første advarsel om, at tosomhed ikke er nok.

Jacob og jeg havde lovet Pia at hente hende i lufthavnen, når hun kom hjem. Det var aftenen inden, jeg skulle til eksamen, og flyet skulle lande lidt over midnat. Men det var et par timer forsinket, så Jacob og jeg sad og ventede. Vi snakkede ikke så meget, sad bare med hinanden i hånden, kiggede hinanden i øjnene og kyssede lidt ind imellem. For min skyld måtte flyet gerne være kommet mange, mange timer senere – bare jeg ville kunne nå min eksamen – for stemningen mellem os den nat var helt speciel. Det er svært at beskrive, men jeg havde en følelse af aldrig før at have været så lykkelig. Jeg ville gerne have kunnet stoppe tiden og lade de timer vare for evigt, for jeg nød i fulde drag stemningen og følelsen af lykke og nærvær. Men så kom Pia, og vi kørte hjem og gik i seng.

Signe og jeg fik vores eksamen overstået, og på skolen begyndte vi nu på et par uger med fagundervisning. Jeg havde tit svært ved at komme op om morgenen, fordi Jacob og jeg altid lagde os til at sove sent. Vi prøvede endda at aftale, at vi skulle gå i seng senest klokken 23. Men det havde ikke den store effekt, for vi sov ikke før af den grund. Så det var sejt igen at skulle op og på seminariet hver morgen. Men det var rart, at Jacob som regel stod op samtidig med mig, så han kunne køre mig i skole og så fortsætte ud til Lasse, som han havde firmaet sammen med. Og så skulle jeg bare ringe til ham, når jeg havde fri, for så kom han og hentede mig igen.

Der var flere fra klassen, der kom med bemærkninger: »Hvad er der med dig, Lene? Du har stjerner i øjnene, er du forelsket?«

Jeg kunne åbenbart ikke skjule, hvor forelsket jeg var – det lyste langt væk.

Når Gitte passede børn, kom hun nogle gange forbi med dem. Så snakkede Jacob altid med børnene, for han syntes, de var søde. Jacob var meget glad for børn. En dag, jeg passede to små drenge, var jeg lige et smut forbi Jacob med dem. Jacob og Bent var ved at lave Jacobs computer. Men da vi kom, glemte Jacob alt om computeren og gav sig til at lege med drengene. Den ene af drengene fandt et par solbriller på en hylde, men så ville den anden selvfølgelig også have nogle, og straks gav Jacob sig til at lede efter et par mere. Han var helt opslugt af at give drengene en god oplevelse, og han så virkelig ud til at nyde det.

Pia og Gitte blev ved med at tale om Blop, og der gik ikke lang tid, før vi faktisk alle fire talte om Blop. Når Jacob og jeg var kommet i seng om aftenen, talte vi også om Blop. Vi lagde fremtidsplaner og snakkede om vores drømme. Snakkede om, hvordan det ville være at få et barn sammen. Ikke så længe efter, at alle var begyndt at tale om Blop, sagde Jacob en dag:

»Jeg tror, du er gravid.«

Jeg kiggede undrende på ham.

»Nej, det tror jeg altså ikke, jeg er,« sagde jeg med overbevisning i stemmen. Jeg ville gerne have børn med Jacob, men det skulle altså ikke være nu. Vi havde jo ikke kendt hinanden så længe.

Vi blev færdige med fagundervisning på seminariet, og så begyndte vi igen at skrive eksamensopgaver. Vi skulle skrive to opgaver. I opgaven i værkstedsfag var jeg sammen med Jane og Birgitte. Vi brugte meget tid i værkstedet, for vi skulle også lave noget praktisk – og når vi var der, havde vi rig mulighed for også at snakke om alt muligt andet end opgaven.