Desmond Bagley

Med ryggen mod muren

Lindhardt og Ringhof

Med ryggen mod muren

er oversat fra engelsk af Else Faber efter

The Freedom Trap

Copyright © 1971, 2017 Desmond Bagley og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711791707

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel

1

Jeg havde ikke ventet, at Mackintosh’ kontor lå i City. Og jeg havde svært ved at finde det, fordi det lå i et virvar af gader mellem Holborn og Fleet Street, der er som en labyrint for den, der er vant til de snorlige gader i Johannesburg. Til sidst fandt jeg det i et skummelt gammelt hus, der var som hentet ud af en af Dickens romaner.

En slidt messingplade bekendtgjorde uskyldigt, at i denne bygning fandtes Anglo-Scottish Holding Ltd’s hovedkontor.

Med et smil lod jeg en finger glide over den blankpudsede plade og efterlod et udtværet fingeraftryk. Det lod til, at Mackintosh var fagmand. Denne navneplade, der så ud som om den var blevet pudset af kontorbude i flere generationer, var tegn på en omhyggelig planlægning, der spåede godt for fremtiden – det var virkelig professionelt. Jeg er selv professionel, og jeg bryder mig ikke om at arbejde med amatører, de er uberegnelige, skødesløse og alt for farlige for min smag. Jeg havde haft mine tvivl med hensyn til Mackintosh, for England er så at sige amatørernes fædreland, men Mackintosh var skotte, og det gjorde nok en forskel.

Der var selvfølgelig ingen elevator i huset, så jeg traskede op ad trapperne til fjerde sal. Lyset på trappegangen var elendigt, og de marmeladefarvede vægge trængte stærkt til at males. Jeg fandt Anglo-Scottish’ kontor for enden af en mørk korridor. Det hele tog sig så normalt ud, at jeg var lige ved at tro, jeg var gået galt i byen. Men jeg gik alligevel hen til skranken og sagde: – Mit navn er Rearden … jeg har en aftale med Mr. Mackintosh.

Den rødhårede pige, der sad ved skrivebordet, satte tekoppen fra sig. – Han venter Dem, sagde hun og sendte mig et strålende smil. – Nu skal jeg se, om han er ledig. Hun gik ind i kontoret bagved og lukkede døren omhyggeligt efter sig. Hun havde flotte ben.

Jeg så på de skrammede og ramponerede kartoteksskabe og spekulerede på, hvad der mon kunne være i dem, men opgav det igen. Måske var de propfulde af anglere og skotter. Der hang to kobberstik fra det attende århundrede på væggen … Windsor Castle og Themsen ved Richmond. Der var også et stålstik fra den viktorianske tid af Princess Street i Edinburgh. Det hele meget engelsk og skotsk. Min beundring for Mackintosh steg … dette her lod til at blive et godt tilrettelagt job. Men gud ved, hvordan han havde fået det sat i scene … havde han engageret en indendørsarkitekt, eller havde han en ven, der var regissør i et filmselskab?

Pigen kom tilbage og sagde. – Mr. Mackintosh kan tage imod Dem nu … De kan gå lige ind.

Jeg syntes godt om hendes smil, så jeg smilede også til hende, da jeg gik ind i Mackintosh’ allerhelligste. Han var ikke forandret. Jeg havde heller ikke ventet, at han skulle været det … i løbet af kun to måneder … men somme tider ser en mand anderledes ud, når han er på sine egne enemærker, hvor han føler sig sikker og kender omgivelserne. Jeg var glad for, at Mackintosh var præcis den samme som sidst jeg så ham, for det betød, at han altid ville være sikker på sig selv hvor som helst og til hver en tid. Jeg kan godt lide folk, jeg kan stole på.

Han var meget lys i huden. Hans hår var let rødligt, og de usynlige øjenbryn og vipper gav hans ansigt et nøgent udseende. Ingen ville sikkert lægge mærke til det, hvis han ikke barberede sig en uges tid. Han var spinkel, og jeg spekulerede på, hvad han ville stille op i et slagsmål. Fluevægtere finder som regel på nogle infame trick for at bøde på deres manglende muskelkraft. Men Mackintosh ville sikkert undgå at komme i klammeri. Der er mange forskellige måder, man kan bruge sin forstand på.

Han støttede hænderne mod bordpladen og sagde:

– Nå De er … Han holdt vejret et øjeblik og tilføjede så med et suk mit navn … Rearden. Hvordan gik flyveturen, Mr. Rearden?

– Udmærket.

– Nå, det var godt. Sid ned, Mr. Rearden. Vil De ikke have en kop te? Med et lille smil tilføjede han. – Folk på kontorer som dette her drikker te dagen lang.

– Jo tak, svarede jeg og satte mig.

Han gik hen til døren, stak hovedet ud og sagde:

– Vær sød og lav en ny kande te i en fart, Mrs. Smith!

Jeg så hen på ham, da han lukkede døren igen.

– Ved hun besked? spurgte jeg.

– Ja, selvfølgelig, svarede han roligt. – Jeg kunne slet ikke klare mig uden Mrs. Smith. Hun er også en meget dygtig sekretær.

– Sagde De Smith? spurgte jeg ironisk.

– Det er skam hendes rigtige navn, der er jo masser af folk, der hedder Smith. Hun kommer om et øjeblik, så jeg foreslår, at vi venter med at diskutere problemerne. Han kiggede på mit tøj.

– Det er en temmelig tynd påklædning her i vores engelske klima, De kan risikere at få en lungebetændelse, sagde han.

Jeg smilede: – De kan måske anbefale mig en skrædder?

– Ja, De skal gå til ham, jeg plejer at bruge. Han er ganske vist lidt dyr, men det kan vi jo nok ordne. Han åbnede en skuffe og tog et tykt bundt sedler frem.

– De må have noget til diverse udgifter.

Jeg ville knap tro mine egne øjne, da han begyndte at tælle fempunds sedler op. Han lagde tredive sedler på bordet. – Vi må hellere sige to hundrede, sagde han så, lagde ti sedler oven i de andre og skød bunken over til mig. – De har vel ikke noget imod at få rede penge, vel? I min branche bryder vi os ikke meget om checks, tilføjede han.

Jeg skyndte mig at putte pengene i min tegnebog, før han måske fortrød det. – Er det ikke lidt usædvanligt? Jeg havde ikke ventet, at De var så rundhåndet, sagde jeg.

– Udgiftskontoen holder nok til det, svarede han roligt. – Og De kommer jo til at gøre noget for pengene. Han bød mig en cigaret. – Hvordan var der i Johannesburg, da De rejste? fortsatte han.

– Åh, der var som sædvanligt, med et par forandringer, svarede jeg. – Siden De var der, har de bygget en ny kontorbygning i centrum, en mægtig skyskraber.

– På to måneder? Ikke dårligt!

– De rejste den på tolv dage, sagde jeg tørt.

– I sydafrikanere er vel nok skrappe fyre! Nå, der kommer teen.

Mrs. Smith satte tebakken på skrivebordet og tog en stol. Jeg så interesseret på hende, for enhver Mackintosh stolede på var afgjort ikke helt almindelig. Det var ikke fordi hendes udseende var særpræget, men det skyldtes måske, at hun var klædt på som en sekretær i det reglementerede cardigansæt … bare en almindelig kontorpige med et kønt smil. Men under andre omstændigheder troede jeg nok, jeg kunne komme godt ud af det med Mrs. Smith, selvfølgelig når Mr. Smith ikke var til stede.

Mackintosh vinkede. – Vil De sørge for os, Mrs. Smith? Hun fik travlt med kopperne, og Mackintosh sagde. – Der er vel ingen grund til nærmere præsentation, vel? Den korte tid De er her, Rearden, er De jo optaget af Deres job. Jeg synes, vi skal gå over til sagen nu.

Jeg blinkede til Mrs. Smith. – Det er vel nok kedeligt.

Hun så på mig uden at smile og spurgte bare. – Sukker?

– Vidste De, at London er verdens centrum for diamanthandel? spurgte Mackintosh.

– Nej, det anede jeg ikke. Jeg troede det var Amsterdam.

– Næ, der bliver stenene skåret til og slebet. Her i London bliver diamanter købt og solgt i alle produktionsstadier lige fra uslebne stene til færdige smykker. Han smilede. – Sidste uge var jeg et sted, hvor der blev solgt pakker med diamanter på samme måde som smør bliver solgt i pakker hos købmanden.

Mrs. Smith rakte mig en kop te. – Jeg tør vædde på, de har enorme sikkerhedsforanstaltninger, sagde jeg.

– Ja, det har de sandelig, sagde Mackintosh. Han spredte armene ud som en lystfisker, der beskriver den krabat der smuttede fra ham.

– Boksdørene er så tykke, og stedet er sikret med så mange elektroniske fiduser, at hvis man glipper med øjnene det forkerte sted på den forkerte tid, strømmer halvdelen af Londons politi til.

Jeg nippede til teen og satte koppen fra mig. – Jeg er ikke ekspert i bokssprængning og har ingen anelse om, hvor man skal begynde – til den slags skal De have fat i en pengeskabstyv. Og desuden må det være et job for et team.

– De kan være ganske rolig, sagde Mackintosh. – Det var det med Sydafrika, der fik mig til at tænke på diamanter. Diamanter har alle dyder. De er relativt anonyme, nemme at transportere og lette at sælge. Lige den ting en sydafrikaner ville gå ind for, tror De ikke? Kender De noget til illegal diamanthandel?

Jeg rystede på hovedet. – Det har ikke været mit område – hidtil.

– Det spiller ingen rolle, måske er det en fordel. De er en dygtig tyv, Rearden, det er grunden til, at De har klaret den så godt. Hvor mange gange har De siddet inde?

– Een gang … i atten måneder, sagde jeg grinende. – Men det er længe siden.

– Ja, vist, De skifter metoder og speciale, ikke sandt? De efterlader ikke altid de samme kendetegn som en computer kan arbejde med – ingen bestemt modus operandi der kan forråde Dem. Som jeg sagde, De er en dygtig tyv. Jeg tror, at det jeg tænker på netop vil være noget for Dem. Det tror Mrs. Smith også.

– Lad mig høre, hvad det går ud på, sagde jeg forsigtigt.

– Det britiske postvæsen er en vidunderlig institution, sagde Mackintosh inkonsekvent. – Nogle siger, vores er det bedste postale system i verden; andre har en anden mening, hvis man skal dømme ud fra læserbrevene i Daily Telegraph, men en englænder har privilegium på at brokke sig. Forsikringsselskaberne sætter dog vort postvæsen højt. Sig mig, hvad er den mest iøjnefaldende egenskab ved diamanter?

– De funkler.

– Det gør en usleben diamant ikke, påpegede han. – En usleben sten ligner en stump flaskeglas, der er skyllet op af havet.

– Den er hård, sagde jeg. – Næsten den hårdeste ting der findes.

Mackintosh smækkede misfornøjet med tungen. – Han tænker sig ikke om, vel Mrs. Smith? Sig ham det.

– Størrelsen … eller mangel på størrelse, sagde hun roligt.

Mackintosh plantede en hånd under min næse og knyttede hånden. – De kan holde en formue i Deres hånd, og ingen ville vide, at den er der. De kunne putte diamanter, der var et hundrede tusind pund værd ned i denne tændstikæske … og hvad havde De så?

– Det kan De jo fortælle mig.

– De havde en pakke, Rearden, en pakke. Noget der kan pakkes ind i brunt papir med plads nok til at skrive en adresse og sætte et frimærke på. Noget der kan lægges i en brevkasse.

Jeg stirrede på ham. – De sender diamanter med posten!

– Hvorfor ikke? Postvæsenet er meget dygtigt, og det er sjældent, at noget går tabt. Forsikringsselskaberne tør godt holde store pengesummer på postvæsenets effektivitet, og de folk ved nok, hvad de gør. Det er et spørgsmål om statistik, forstår De.

Han legede med tændstikæsken. – Engang var der et kurérsystem, og det var der en masse ulemper ved. En kurér rejste personligt med en pakke diamanter og skulle selv aflevere dem på bestemmelsesstedet. Det blev opgivet af forskellige grunde. Kurererne blev efterhånden kendt af de skrappe drenge, og det var meget sørgeligt, fordi en mængde af kurererne var ude for alvorlige overfald. En anden ting var, at mennesker, når det kommer til stykket, kun er mennesker, og en kurér kunne være uhæderlig, lade sig bestikke. Der er grænser for, hvor mange pålidelige mænd, man kan opdrive, og hele kurérsystemet var ikke sikkert. Langt fra! Han tav et øjeblik.

– Men se nu på det nuværende system, fortsatte han begejstret. – Når først en pakke er sunket ned i postvæsenets rummelige mave, kan selv Vorherre ikke trække den op igen, indtil den når sit bestemmelsessted. Og hvorfor? Fordi ingen nøjagtigt ved, hvor pokker den er. Den er kun én af millioner af pakker, der cirkulerer gennem systemet. Og at finde den ville ikke være som at finde en nål i en høstak … nej, det ville være som at ransage en høstak for en bestemt tot hø. Er De med?

Jeg nikkede. – Det lyder logisk.

– Det er logisk, sagde Mackintosh. – Mrs. Smith har foretaget hele den nødvendige undersøgelse. Hun er en meget dygtig pige. Han gjorde en træt håndbevægelse. – Fortsæt, Mrs. Smith.

– Så snart forsikringsselskabets aktuarer havde analyseret postvæsenets statistikker med hensyn til tab, var de klar over, at her var et system, de kunne bruge … forudsat der blev taget visse sikkerhedsforanstaltninger, sagde Mrs. Smith køligt. – For det første bliver stenene sendt som pakker i alle størrelser og former lige fra størrelsen af en tændstikæske til tremmekasser så store som en tekasse. Pakkerne bliver mærket på en masse forskellige måder, meget tit med et varemærke fra et velkendt firma, hvad som helst for at dække over afsenderen. Det vigtigste er, at bestemmelsesstedet er anonymt. Stenene bliver sendt til en mængde adresser, der ikke har noget at gøre med diamantindustrien, men kun optræder som en slags dækadresse. Og den samme adresse bliver aldrig brugt to gange i træk.

– Meget interessant, sagde jeg. – Men hvordan knækker vi halsen på den flaske?

Mackintosh lænede sig tilbage i stolen og satte fingerspidserne mod hinanden. – Tag et postbud der går hen ad gaden, et almindeligt syn. Han medfører diamanter til en værdi af et hundrede tusinde pund men … og det er det interessante punkt … han ved det ikke, og det er der heller ikke nogen andre der gør. Selv modtageren, der ivrigt venter på disse diamanter, ved ikke, hvornår de vil ankomme, fordi de postale myndigheder ikke garanterer for afleveringen til en bestemt tid, uanset hvad de ellers siger i deres besnærende reklamer. Pakkerne bliver sendt som almindelig post; ikke noget vrøvl med særlig ombæring, den slags ville være alt for let at afsløre.

– Jeg synes, De kommer lidt langt væk fra sagen, sagde jeg langsomt, – men jeg antager, De har noget i baghånden. All right, jeg går med på den.

– Har De givet Dem af med at fotografere?

Jeg modstod en pludselig lyst til at eksplodere. Denne mand brugte flere omsvøb for at komme til sagen end nogen anden, jeg havde truffet. Han havde været lige sådan i Johannesburg … havde aldrig talt lige ud om en ting i mere end to minutter. – Jeg har knipset med et kamera et par gange, sagde jeg sammenbidt.

– Sort og hvidt eller farve?

– Begge dele.

Mackintosh så tilfreds ud. – Når De tager farvefotografier – diapositiver – og sender dem til fremkaldelse, hvad får De så tilbage?

Jeg så bønfaldende på Mrs. Smith og sukkede. – Små stykker film med billeder på. Jeg gjorde en pause og tilføjede. – De er indrammet i karton.

– Hvad får De mere?

– Ikke andet.

Han løftede truende fingeren. – Vist gør De så. De får den særlige gule æske, som tingene er pakket i. Ja, gule, jeg tror man kan kalde det Kodak-gul. Hvis en mand går med en af disse æsker i hånden, kan man kende den fra den anden side af gaden og siger til sig selv: »Den mand går med en æske Kodachrome diapositiver.«

Jeg blev grebet af spænding. Mackintosh var ved at komme til sagens kerne.

– All right, jeg skal skitsere det for Dem, sagde han brysk. – Jeg ved, når en pakke diamanter bliver sendt. Jeg ved, hvortil den bliver sendt … jeg har dæk-adressen. Og det vigtigste af alt, jeg kender emballagen, og den er ikke til at tage fejl af. Alt hvad De skal gøre er at vente i nærheden af adressen, og så vil postbudet komme hen til Dem med den fordømte ting i hånden. Og i den lille gule æske vil der være uindfattede sten til en værdi af ethundrede og tyve tusind pund. Den æske skal De tage fra ham.

– Hvordan har De fundet ud af alt det? spurgte jeg nysgerrigt.

– Det har jeg ikke gjort, det har Mrs. Smith, sagde han. – Det hele er hendes værk. Hun fik ideen og foretog alle undersøgelser. Hvordan hun i enkeltheder udførte denne forskning kommer ikke Dem ved.

Jeg kiggede på hende med fornyet interesse og opdagede, at hendes øjne var grønne. Hun havde glimt i øjnene, og der spillede et humoristisk smil om hendes læber, der forsvandt, da hun nøgternt sagde: – Der må være så lidt vold som muligt, Mr. Rearden.

– Ja, så lidt vold som muligt, gentog Mackintosh. – Kun lige akkurat nok til, at De skal kunne flygte. Jeg tror ikke på vold, det er dårligt for forretningen. Det skal De huske.

– Postbudet vil da ikke forære mig den, sagde jeg. – Jeg er da nødt til at tage den med magt.

Mackintosh blottede tænderne i et grumt smil. – Så vil det være røverisk overfald, hvis De bliver snuppet. Hendes Majestæts dommere er hårde med den slags ting, især i betragtning af beløbets størrelse. De skal være heldig, hvis De slipper med ti år.

– Ja, sagde jeg eftertænksomt og gav ham hans smil igen med renter.

– Vi vil dog ikke gøre det alt for let for politiet. Vi laver det sådan: jeg er i nærheden, og De stikker pakken til mig på en fiks måde, og så går De bare videre. Stenene vil være ude af landet inden tre timer efter røveriet. Mrs. Smith, vil De tage Dem af bankspørgsmålet?

Hun åbnede en folder og tog en formular, som hun skubbede over til mig. – Udfyld den, sagde hun.

Det var en anmodning om at åbne en konto i Züricher Ausführen Handelsbank. Mrs. Smith sagde: – Britiske politikere kan ikke lide gnomerne i Zürich, men de er praktiske i en snæver vending. Deres nummer er meget kompliceret … skriv det helt ud i bogstaver i denne rubrik.

Hendes finger hvilede på formularen, så jeg kradsede nummeret ned på den plads, hun angav. Hun sagde: – Når De skriver det nummer på den rigtige check i stedet for en underskrift, vil De kunne hæve et pengebeløb op til fyrretyve tusind pund, eller det tilsvarende beløb i en hvilken som helst valuta De ønsker.

– Selvfølgelig skal De først have skaffet diamanterne, sagde Mackintosh grinende.

Jeg stirrede på dem. – De tager de to tredjedele.

– Jeg planlagde det, sagde Mrs. Smith køligt.

Mackintosh viste tænder som en sulten haj. – Hun har dyre vaner.

– Det er jeg ikke i tvivl om, sagde jeg. – Kan Deres vaner strække sig til en god frokost? Men De bliver nødt til at foreslå en restaurant; jeg er helt ukendt i London.

Hun skulle lige til at svare, da Mackintosh i en skarp tone sagde: – De er ikke her for at pjanke med mit personale, Rearden. Det vil ikke være godt for Dem at blive set med nogen af os. Vi kan måske spise middag sammen … alle tre … når det hele er overstået.

– Tak, sagde jeg trist.

Han kradsede noget ned på et stykke papir. – Jeg foreslår, at De efter frokost … æh … »sonderer terrænet«, det er vist det rigtige udtryk. Her er adressen, hvor pakken bliver afleveret. Han skubbede papiret over til mig og smurte igen noget ned. – Og det er adressen på min skrædder. Pas nu godt på ikke at bytte om på dem. Det ville være katastrofalt.

2

Jeg spiste frokost i »The Cock« i Fleet Street og startede så for at finde den adresse Mackintosh havde givet mig. Selvfølgelig gik jeg i den forkerte retning. London er et fandens sted at finde rundt i, hvis man ikke kender den. Jeg ville ikke tage en taxi, fordi jeg altid går meget forsigtigt til værks, måske endog for forsigtigt. Men det er derfor jeg har succes.

Jeg opdagede, at jeg gik hen ad en gade, der hed Ludgate Hill, før det gik op for mig, at jeg var gået galt, og da jeg arbejdede mig frem i Holborn, gik jeg forbi Central Criminal Court. Jeg vidste, det var Central Criminal Court, fordi der stod sådan, og det forbavsede mig, fordi jeg altid har troet, den blev kaldt Old Bailey. Jeg kendte den igen på grund af den gyldne statue af retfærdigheden oppe på taget. Selv en sydafrikaner ville genkende den … vi ser også Edgar Lustgarten film.

Det var altsammen mægtig interessant, men jeg var ikke her som turist, så jeg lod chancen gå fra mig til at kigge indenfor for at se, om der var en sag for retten. I stedet skyndte jeg mig videre til Leather Lane bag Gamage’s varehus og kom ind på et gademarked med folk, der solgte al slags ragelse fra deres trækvogne. Det syn var jeg ikke begejstret for, det er svært at slippe væk hurtigt i en menneskemængde. Jeg måtte være forbandet sikker på, at der ikke blev gjort anskrig og jeg blev forfulgt, og det betød, at det postbud skulle slås temmelig hårdt. Jeg begyndte at have ondt af ham.

Før jeg kontrollerede selve adressen, krydsede jeg rundt i nabolaget og undersøgte alle de veje ad hvilke, det var muligt at slippe bort fra stedet. Til min forbavselse opdagede jeg, at Hatton Garden løber parallelt med Leather Lane, og jeg vidste, at diamanthandlerne holdt til der. Ved nærmere eftertanke var det ikke særligt mærkeligt, de skrappe diamantdrenge ville nok ikke have deres dækadresser til at ligge alt for langt fra det endelige bestemmelsessted. Jeg kiggede på de grå, livløse bygninger og spekulerede på i hvilken af dem de bokse var, som Mackintosh havde beskrevet.

Jeg tilbragte en halv time med at gå frem og tilbage i de gader og notere mig de forskellige typer af forretninger. Butikker er meget nyttige til at smutte ind i, når man gerne i en fart vil væk fra gaden. Jeg kom til det resultat, at Gamage’s varehus kunne være et godt sted at forsvinde i og tilbragte et kvarter med at gøre mig fortrolig med stedet. Det ville ikke være nok, men på dette stadium var det ikke godt at lægge sig fast på bestemte planer. Det er skavanken hos en mængde mennesker, der begår fejl i job som dette. De lægger udførlige planer alt for tidligt i spillet og bilder sig ind de er mesterhjerner, og hele operationen kommer til at mangle liv, den bliver stiv og lader sig ikke ændre.

Jeg gik tilbage til Leather Lane og fandt den adresse Mackintosh havde givet mig. Det var på anden sal. Jeg kørte derfor op til tredje sal i den knirkende elevator og gik en trappe ned. Betsy-Lou Dress Manufacturing Co, Ltd, var åbent for kunder, men jeg gjorde mig ikke den ulejlighed at præsentere mig. Jeg kontrollerede i stedet de forskellige indgange og fandt dem nogenlunde gode, men jeg måtte iagttage postbudet i funktion, før jeg kunne bestemme mig for den bedste måde til at udføre jobbet.

Jeg blev ikke hængende der for længe, bare nok til at orientere mig lidt, og ti minutter efter var jeg tilbage i Gamage’s varehus og gik ind i en telefonboks. Mrs. Smith må bogstaveligt talt have hængt ved telefonen og ventet min opringning, for kaldesignalet lød kun én gang før hun svarede: – Anglo-Scottish Holding.

– Rearden, sagde jeg.

– Jeg skal stille Dem ind til Mr. Mackintosh.

– Vent et øjeblik, sagde jeg. – Hvad for en slags Smith er De?

– Hvad mener De?

– Har De ikke et fornavn?

Der blev en pause, før hun sagde. – De må måske hellere kalde mig Lucy.

– Åh! Den tror jeg ikke på.

– De gør bedst i at tro det.

– Er der en Mr. Smith?

Der dannede sig frost på min telefon, da hun iskoldt svarede: – Det kommer ikke Dem ved. Jeg stiller Dem ind til Mr. Mackintosh.

Der lød et klik og linien var midlertidig død. Og jeg tænkte, at jeg var ikke særlig heldig som den store elsker. Det var faktisk heller ikke så mærkeligt; jeg kunne ikke tænke mig, at Lucy Smith … hvis det var hendes navn … ønskede at komme i nærmere forbindelse med mig, før det job var overstået. Jeg var deprimeret.

Mackintosh’ stemme knitrede i mit øre. – Hallo, min ven!

– Jeg er parat til at snakke mere om det.

– Er De? Godt, kom op til mig i morgen ved samme tid.

– All right, sagde jeg.

– Åh, for resten, har De været hos skrædderen?

– Nej.

– De må hellere skynde Dem. Der skal jo tages mål, og De skal mindst prøve tre gange. Der vil lige akkurat være tid til at nå det hele, før De kommer i spjældet.

– Meget morsomt, sagde jeg og bangede telefonen på. Mackintosh kunne sagtens komme med ondskabsfulde bemærkninger, han skulle ikke lave det grove arbejde. Jeg gad vide, hvad han ellers lavede i det snuskede kontor bortset fra at planlægge diamantrøverier.

Jeg tog en taxi til West End og fandt Austin Reed’s, hvor jeg købte en meget pæn vendefrakke og en af de sixpences, som de engelske godsejere går med, den slags hvor pulden er syet fast til skyggen. De ville pakke kasketten ind, men jeg rullede den sammen og puttede den ned i frakkelommen, og frakken tog jeg over armen.

Jeg opsøgte ikke Mackintosh’ skrædder.

3

– De tror altså, at det kan lade sig gøre, sagde Mackintosh.

Jeg nikkede. – Jeg vil godt vide lidt mere, men for så vidt ser det all right ud.

– Hvad er det, De vil vide?

– Først … hvornår skal det job laves?

Mackintosh grinede. – I overmorgen, sagde han henkastet.

– Ih du milde! Det er vel nok hurtigt, sagde jeg.

Han lo. – Det hele vil være overstået på mindre end en uge, efter at De har sat foden på Englands jord. Han blinkede til Mrs. Smith. – Det er ikke enhver, der kan tjene fyrretyve tusind pund for en uges ikke særlig hårdt arbejde.

– Herfra hvor jeg sidder, kan jeg i det mindste se en til, sagde jeg sarkastisk. – Det ser ikke ud til, at De overanstrenger Dem.

– Organisation, det er min styrke, sagde han uanfægtet.

– Det betyder altså, at jeg skal tilbringe resten af dagen og hele dagen i morgen med at studere det engelske postbuds vaner, sagde jeg. – Hvor mange ombæringer om dagen?

Mackintosh så hen på Mrs. Smith. Hun sagde. – To.

– Har De nogen snushaner De kan indkalde? Jeg bryder mig ikke om selv at tilbringe al for megen tid omkring Leather Lane. Jeg kunne måske blive arresteret for løsgængeri, og det ville sikkert spolere tegningen.

– Det er lavet altsammen, jeg har tidsplanen her, sagde Mrs. Smith.

Mens jeg studerede den, foldede hun en tegning ud på bordet. – Det er en plan over hele anden etage. Vi er heldige i dette tilfælde. I nogle bygninger er der en række brevkasser i forhallen, men ikke her. Postbudet afleverer forsendelser til hvert kontor.

Mackintosh plantede sin finger på tegningen. – De skal få kontakt med postbudet omtrent her. Han vil holde de breve i hånden, han skal aflevere til det tøjfirma med det forbandede navn, og Deres opgave er at se, om han har den omtalte pakke med. Hvis det ikke er tilfældet, så venter De til næste ombæring.

– Det er den ventetid, jeg er bekymret for, sagde jeg. – Hvis jeg ikke er forsigtig, vil jeg falde i øjnene som en bar røv i måneskin.

– Åh, har jeg ikke fortalt Dem, at jeg har lejet et kontor på samme etage, sagde Mackintosh blidt. – Mrs. Smith har været på indkøb, og der er alt hvad der hører til hjemlig hygge. En elektrisk kedel, te, kaffe, sukker, mælk og en kurv med lækre sager fra Fortnum’s. De vil leve som en konge. Jeg håber, De kan lide kaviar.

– De skal endelig ikke gøre Dem nogen ulejlighed med at spørge mig til råds om noget, sagde jeg spydigt, men Mackintosh smilede bare og kastede en nøglering på bordet. Jeg tog den. – Hvilket navn har mit firma?

– Kiddykar Toys Ltd, sagde Mrs. Smith. – Det er et rigtigt aktieselskab.

Mackintosh lo. – Jeg har selv oprettet det, det kostede hele femogtyve pund.

Vi tilbragte resten af formiddagen med at lægge planer, og jeg stødte ikke på nogen uventede vanskeligheder, det var værd at ligge søvnløs for. Jeg kunne bedre og bedre lide Lucy Smith. Hun havde en hjerne, der var skarp som en ragekniv, og intet undgik hendes opmærksomhed, og alligevel lykkedes det hende at bevare sin kvindelighed og undgå at optræde som chef, hvilket intelligente kvinder kan have svært ved. Da vi næsten havde gennemgået det hele, sagde jeg. – Hør lige her, Lucy er ikke Deres rigtige navn. Hvad hedder De?

Hun så mig lige i øjnene. – Jeg tror ikke, det virkelig betyder noget, sagde hun roligt.

Jeg sukkede. – Nej, måske ikke, indrømmede jeg.

Mackintosh så interesseret på os og sagde pludseligt:

– Jeg sagde, der skulle ikke være noget pjank med mit personale, Rearden. De skal bare interessere Dem for Deres job. Han så på sit ur. – De må hellere gå nu.

Så forlod jeg hans triste gammeldags kontor og spiste igen frokost i »The Cock«, og eftermiddagen tilbragte jeg i Kiddykar Toys Ltd’s kontor, to døre fra Betsy-Lou Dress Manufacturing Co. Ltd. Alt hvad Mackintosh havde lovet var i mit kontor, så jeg lavede mig en kande kaffe og var glad for at se, at Mrs. Smith havde købt rigtig kaffe og ikke den modbydelige pulverkaffe.

Fra vinduet kunne man tydeligt se gaden, og da jeg kontrollerede postbudets ombæringstider, kunne jeg regne hans rute ud. Jeg kunne i det mindste godt et kvarter før være klar over hans ankomst selv uden den telefonopringning som Mackintosh ville foretage. Da det punkt var afgjort, foretog jeg en række ekspeditioner fra kontoret, gik frem og tilbage på gangen og beregnede tiden. Der var faktisk ingen grund til at gøre det uden at vide, hvor hurtigt postbudet gik, men det var en god øvelse. Jeg tog også tid på turen fra kontoret til Gamage’s varehus og gik forholdsvis hurtigt, men ikke så hurtigt, at det vakte opmærksomhed. En time i Gamage var nok til at planlægge en god forvirrende rute, og så var dagens arbejde slut, og jeg gik tilbage til mit hotel.

Den næste dag gik omtrent på samme måde undtagen at jeg havde postbudet til at øve mig på. Den første ombæring iagttog jeg fra kontoret med døren på klem og et stopur i hånden. Det kunne måske forekomme lidt tosset; det hele gik jo ud på, at jeg bare skulle give en mand en i gokken med en totenschlæger. Men der stod en fandens masse på spil, så jeg tog hele turen med rutinearbejdet.

Ved den anden ombæring den dag lod jeg, som om jeg tilfældigt mødte postbudet på gangen. Ganske rigtigt, det var som Mackintosh havde forudsagt, da han nærmede sig Betsy-Lou’s dør, holdt han de breve der skulle afleveres i hånden, og en æske Kodachrome diapositiver ville tydeligt kunne ses. Jeg håbede, at Mackintosh havde ret angående diamanterne, vi ville være rent til grin, hvis vi endte med at have en serie billeder af Betsy-Lou’s weekend i Brighton.

Før jeg gik, ringede jeg til Mackintosh, og han tog selv telefonen. – Så er jeg klar, sagde jeg.

– Godt! Han gjorde en pause. – De vil ikke se mig igen … bortset fra i morgen, når De giver mig varen. Gør nu for Guds skyld et godt stykke arbejde!

– Hvad er der i vejen? spurgte jeg. – Er De blevet hed om ørerne?

Det svarede han ikke på, men sagde i stedet: – De vil finde en gave til Dem på Deres hotel. Brug den forsigtigt. En ny pause. – Held og lykke!

– Hils Mrs. Smith mange gange, sagde jeg.

Han hostede. – Den går ikke, det ved De godt.

– Måske ikke, men jeg holder af at bestemme selv.

– Det kan godt være, men hun vil være i Schweiz i morgen. Jeg skal overbringe Deres hilsen, når jeg ser hende næste gang. Han lagde telefonen på.

Jeg gik tilbage til hotellet, tog en lille pakke der lå til mig hos portieren og pakkede den ud oppe i mit værelse. I en lille æske lå en totenschlæger, en blyknippel med gummiovertræk, skridfast håndgreb og en god strop til at have om håndleddet. Et meget effektivt bedøvende instrument, om end lidt mere farlig end de fleste. I æsken lå også en stump papir med en enkelt maskinskrevet linje: Tilstrækkeligt hårdt, men ikke for hårdt.

Jeg gik tidligt i seng den aften. Der skulle arbejdes næste dag.

4

Næste morgen tog jeg ind i City som enhver anden forretningsmand, skønt jeg ikke gik så vidt som til at gå med bowler og bære kontormandens symbol … den sammenrullede paraply. Jeg var tidligere på færde end de fleste, fordi den første postombæring var før kontortid. Jeg kom til Kiddykar Toys og havde en halv time til min rådighed og satte straks vand på til kaffe, før jeg undersøgte udsigten fra vinduet. Gadehandlerne i Leather Lane var ved at forberede sig på dagens salg, og Mackintosh var ikke til at se. Det var jeg ikke urolig over, han ville være et eller andet sted i nærheden og holde øje med postbudet.

Jeg havde lige drukket den første kop kaffe, da telefonen ringede. Mackintosh sagde kort: – Han kommer! Og så lagde han røret på.

Til bedste for sine benmuskler havde postbudet anvendt lidt tid og gangstudier på denne bygning. Han plejede at tage elevatoren til øverste etage og aflevere brevene oppe fra og nedefter ud fra den teori, at det er lettere at gå ned ad trapperne end at gå op ad dem. Jeg tog frakke og hat på, åbnede døren et par tommer og lyttede efter den knirkende lyd af elevatoren. Det varede ti minutter, før jeg hørte den køre op, og så trådte jeg ud i korridoren. Jeg trak omhyggeligt min kontordør til, men lukkede den ikke helt, så at blot et lille skub ville få den til at gå op.

Der var meget stille i bygningen på det tidspunkt, og da jeg hørte postbudet klapre ned ad trappen til anden sal, gik jeg ned ad trappen til første sal. Han nåede anden sal og drejede væk fra Betsy-Lou’s dør for at aflevere posten til andre kontorer. Det var hans sædvanlige fremgangsmåde, og derfor var jeg ikke urolig.

Så hørte jeg ham komme tilbage, han gik et par skridt ad gangen. Når han stod stille, lød der et smæld af metal, når brevkassens låg smækkede i. Lige på det rigtige tidspunkt gik jeg op ad trappen og stilede mod Kiddykar’s kontor og kom derved til at stå ansigt til ansigt med ham. Jeg stirrede på hans hænder, men der var ikke nogen lille gul æske mellem brevene.

– Go’morgen, sagde han. – Dejligt vejr i dag, ikke? Han gik hurtigt forbi, og jeg fjumrede hen til mit kontor og foregav at åbne døren med en nøgle. Da jeg lukkede den bag mig, mærkede jeg, at jeg svedte lidt, ikke meget men nok til at vise, at jeg var anspændt. Det var formodentlig latterligt, jeg skulle bare tage en lille æske fra en intetanende mand, hvad der skulle have været den letteste sag af verden og ikke give anledning til nervøsitet.

Det var indholdet af den æske, der var årsag til nervøsiteten. Hundredeogtyve tusind pund var en fandens bunke penge at sætte på spil. Det er faktisk ligesom manden, der kan gå hen ad en kantsten ganske ubekymret og aldrig træde forkert, men lad ham prøve den samme ting med en dyb afgrund til den ene side, så vil han være badet i sved.

Jeg gik hen til vinduet og åbnede det, ikke så meget for at få frisk luft som for at signalere til Mackintosh, at den første ombæring var en nitte. Jeg kiggede ned i Leather Lane og så ham på det aftalte sted. Han stod foran en bod med frugt og grøntsager og pirkede nervøst ved nogle tomater. Han kastede et blik op til vinduet, drejede så rundt og gik sin vej.

Jeg tændte en cigaret og satte mig til rette med morgenaviserne. Jeg skulle vente et godt stykke tid, før postbudet kom med anden ombæring.

To timer senere ringede telefonen igen. – Bedre held denne gang, sagde Mackintosh og lagde røret på.

Jeg brugte samme fremgangsmåde som før … det kunne ikke skade, da det ville være et andet postbud. Jeg ventede på afsatsen lige under anden etage og lyttede anspændt. Det ville være mere vanskeligt nu, hvor der var folk i kontorerne, og en masse afhang af, om jeg kunne træffe postbudet alene i korridoren. Hvis jeg kunne det, var det let, men hvis der var nogen andre til stede, var jeg nødt til at snappe æsken og styrte af sted.

Faste, rolige skridt underrettede mig om, at han var på vej, og jeg travede op ad trappen i det afgørende øjeblik. Jeg drejede hovedet frem og tilbage som en der skal gå over en gade og så, at kysten var klar … ingen i korridoren undtagen mig og postbudet. Og så kiggede jeg på hans hænder.

Han bar på et bundt breve og lige øverst i bunken var en lille gul æske.

Jeg gik lige hen foran ham, da han var ved siden af Kiddykar’s kontor. – Har De noget til mig? spurgte jeg. – Jeg har kontor derinde. Jeg pegede på døren bag ham.

Han drejede hovedet for at se navnet på døren, og jeg slog ham bag øret med totenschlægeren og håbede inderligt, at han ikke havde en usædvanlig tynd hjerneskal. Han gryntede og sank i knæ. Jeg greb ham, før han faldt og skubbede ham mod døren til kontoret. Den gik op under hans vægt, og han faldt over dørtrinet, brevene fløj hen ad gulvet. Den gule æske faldt til jorden med et lille bump.

Jeg trådte hen over ham, slæbte ham indenfor og skubbede døren til med foden. Så greb jeg den gule æske, og puttede den ned i den neutrale brune æske, som Mackintosh havde fået lavet specielt til det formål. Jeg skulle aflevere den til ham på gaden, og vi ønskede ikke, at nogen skulle se et glimt af den iøjnefaldende gule farve.

På mindre end tres sekunder fra det øjeblik hvor jeg mødte postbudet, var jeg ude af kontoret og låsede døren for ham. Da jeg gjorde det, passerede nogen bag mig i korridoren og åbnede døren til Betsy-Lou’s kontor. Jeg vendte mig om og gik ned ad trappen, jeg gik ikke for hurtigt, men nølede heller ikke. Jeg regnede med, at postbudet ikke ville komme til sig selv de første to eller tre minutter, og så skulle han jo bagefter slippe ud af kontoret.

Jeg kom ud på gaden og så Mackintosh stirre på mig. Han vendte øjnene bort og drejede sig halvt væk, og jeg skridtede over gaden mellem boderne i retning af ham. Det var let nok i mylderet at støde til ham med skulderen, og med et dæmpet »Undskyld«! gav jeg ham pakken og fortsatte i retning af Holborn.

Jeg var ikke gået langt, da jeg hørte lyden af knust glas bag mig og en forvirret råben. Det postbud havde været smart, han havde ikke spildt tiden med at få døren op, men havde slået vinduet i stykker for at tiltrække sig opmærksomhed. Han havde heller ikke været bevidstløs så længe, som jeg havde håbet … jeg havde ikke slået ham nær hårdt nok.

Men jeg var i sikkerhed … langt nok væk til ikke at blive opdaget af ham, og jeg fjernede mig hele tiden. Det ville tage mindst fem minutter at få rede på forvirringen, og til den tid ville jeg være over alle bjerge, og jeg håbede, at Mackintosh også var forsvundet. Han var »den varme« nu, han havde diamanterne.

Jeg smuttede ind i Gamage’s varehus ad bagindgangen og gik gennem forretningen i et roligere tempo, jeg håbede, jeg så ud som en mand, der ved hvor han går. Jeg fandt herretoilettet og gik ind i en kabine. Min frakke kom af og blev vendt, den vendefrakke jeg havde valgt så omhyggeligt med de pæne afvigende farver. Den smarte sixpence kom frem fra min lomme, og hatten jeg havde på blev beklageligt nok krammet sammen til en uformelig bylt. Den ville ikke have særlig godt af at blive klemt ned i min lomme, men jeg ønskede ikke at efterlade den her.

Tøj skaber folk, og en ny mand forlod det herretoilet. Jeg slentrede rundt i stormagasinet og drev hen mod hovedindgangen, og på vejen købte jeg mig et nyt slips bare for at have en lovlig grund til at være i forretningen, men den forholdsregel var unødvendig. Jeg dukkede op på fortovet i Holborn og begyndte at gå mod vest.

Jeg skulle ikke nyde noget af taxier, for taxi-chauffører ville blive forhørt, om de havde taget passagerer op i det område på den tid.

En halv time senere var jeg i en pub lige ved Oxford Street nær ved Marble Arch og drak et stort krus øl. Det havde været et godt, roligt job, men det var endnu ikke endt, der var fandens meget tilbage. Jeg spekulerede over, om jeg kunne stole på, at Mackintosh gjorde sin del af arbejdet ordentligt.

5

Samme aften, da jeg forberedte mig på at gå ud i byen, lød der en kraftig banken på min dør. Jeg åbnede den og stod ansigt til ansigt med to meget høje mænd, der var meget konventionelt og smagfuldt klædt. Manden til højre sagde: – Er De Joseph Aloysius Rearden?

Jeg behøvede ikke at anstrenge min hjerne særlig meget for at konstatere, at det var et par strømere. Jeg grinede skævt. – Jeg vil helst udelade Aloysius.

– Vi er politifolk. Han viftede skødesløst med en åben tegnebog foran næsen på mig. – Vi håber, De kan hjælpe os i vore undersøgelser.

– Hvad! sagde jeg. – Er det et legitimationskort? Sådan et har jeg aldrig set før.

Han lukkede modstræbende tegnebogen op igen og lod mig læse kortet. Han var kriminalassistent John M. Brunskill, og det var uden tvivl helt rigtigt. Jeg sludrede løs. – Forstår De, den slags ting sker i bioscopen, jeg troede aldrig, det ville ske for mig.

– Bioscopen? sagde han uforstående.

– Filmene … vi kalder en biograf en bioscope i Sydafrika. Det er jo der, jeg er fra. Jeg ved ikke, hvordan jeg kan hjælpe Dem i nogen undersøgelser, kriminalassistent. Jeg er fremmed i London, faktisk er jeg fremmed i England. Jeg har kun været her en uge, faktisk mindre end det.

– Det ved vi altsammen, Mr. Rearden, sagde Brunskill venligt.

De havde altså allerede undersøgt mine forhold. Disse fyre arbejdede hurtigt … det engelske politi er fænomenalt.

– Må vi komme indenfor, Mr. Rearden? Jeg tror, De vil være i stand til at hjælpe os.

Jeg trådte til side og vinkede dem ind i værelset. – Kom ind og sid ned. Der er kun én stol, så en af de herrer må sidde på sengen. Og tag overtøjet af.

– Det vil ikke være nødvendigt, sagde Brunskill. – Vi bliver ikke så længe. Det er kriminalbetjent Jervis.

Jervis så ud til at være endnu mere hård i filten end Brunskill. Brunskill var sleben og havde det elskværdige væsen, som kommer med den modne alder, mens Jervis stadig havde de skarpe kanter og var en helt ung, stenhård strømer. Men Brunskill ville være den mest farlige … han ville være listig.

– Godt, hvad kan jeg gøre for Dem? sagde jeg.

– Vi foretager undersøgelser om tyveriet af en pakke fra et postbud i Leather Lane i morges, sagde Brunskill. – Hvad kan De fortælle os om det, Mr. Rearden?

– Hvor ligger Leather Lane? spurgte jeg. – Jeg er jo fremmed her.

Brunskill så på Jervis, og Jervis så på Brunskill, og så kiggede de begge på mig. – Hør nu, Mr. Rearden, sagde Brunskill, – De kan sige mere om den ting.

– De har et generalieblad, sagde Jervis pludselig.

Det var et skud for boven. Jeg sagde bittert: – Og I strømere vil aldrig lade det gå i glemmebogen. Ja, jeg har et generalieblad. Jeg sad i atten måneder i Pretoria Central … atten måneder i et helvedes koldt fængsel … og det er længe siden. Jeg har holdt mig på den rette vej lige siden.

– Måske indtil i morges, antydede Brunskill.

Jeg så ham lige i øjnene. – Prøv ikke på at lave det gamle nummer med mig. De fortæller mig, hvad man tror, jeg har lavet, og så skal jeg sige Dem, om jeg gjorde det … uden omsvøb.

– Meget pænt af Dem, mumlede Brunskill. – Synes De ikke, Jervis?

Jervis rømmede sig på en ækel måde og sagde så: – Har De noget imod, at vi undersøger Deres værelse, Rearden?

– Det er Mr. Rearden for betjente, sagde jeg. – Deres chef har bedre manerer end De. Og jeg protesterer absolut mod, at De foretager en husundersøgelse … hvis ikke De har en ransagningskendelse.

– Jamen, det har vi, sagde Brunskill roligt. – Gå i gang, overbetjent! Han tog et dokument op af sin lomme og stak mig det. – Jeg tror, De vil finde det i orden, Mr. Rearden.

Jeg gad ikke engang se på det, men smed det bare på toiletbordet og så Jervis foretage en effektiv undersøgelse af værelset. Han fandt ikke noget, der var ikke noget, han kunne finde. Til sidst opgav han det, kiggede på Brunskill og rystede på hovedet.

Brunskill vendte sig mod mig: – Jeg bliver nødt til at bede Dem komme hen på politistationen med mig.

Jeg var tavs og trak pausen længe ud, før jeg sagde. – Godt, klem på og bed mig om det.

– Det er en af de morsomme, sir, sagde Jervis. Han så på mig med afsky.

– Hvis De spørger, vil jeg ikke med, sagde jeg. – De bliver nødt til at anholde mig for at få mig trukket hen på stationen.

Brunskill sukkede. – Godt, mr. Rearden, jeg anholder Dem som mistænkt for at være indblandet i et overfald på et postbud i en bygning i Leather Lane cirka klokken halv ti i morges. Er det tilstrækkeligt for Dem?

– Det kan bruges til at begynde med, sagde jeg. – Lad os gå.

– Å, jeg glemte helt, sagde han. – Alt hvad De siger vil blive noteret og kan blive brugt som bevismateriale.

– Jeg kender formularen, sagde jeg. – Jeg kender den kun alt for godt.

– Det er jeg sikker på De gør, sagde han blidt.

Jeg ventede, at de bragte mig til Scotland Yard, men jeg kom til en temmelig lille politistation. Hvor den lå, ved jeg ikke, jeg kendte jo slet ikke London. De satte mig ind i et lille rum, hvor der ikke var andre møbler end et fyrretræsbord og to pindestole. Værelset havde den samme institutionsprægede lugt som alle politistationer i verden. Jeg sad på en stol og røg den ene cigaret efter den anden, og jeg blev bevogtet af en uniformeret strømer, der stod med ryggen mod døren og så upåklædt ud, fordi han var uden hjelm.

Det varede næsten halvanden time, før de gjorde noget ved det, og det var den skrappe fyr Jervis, som startede angrebet. Han kom ind i værelset og vinkede brysk til den uniformerede strømer, der omgående forsvandt. Jervis satte sig på den anden side af bordet og så længe på mig uden at tale. Jeg ignorerede ham … jeg så ikke engang på ham, og han var den første der brød tavsheden. – De har været her før, ikke sandt, Rearden?

– Jeg har aldrig været her før i mit liv.

– De ved, hvad jeg mener. De har mange, mange gange siddet på hårde træstole med en politimand på den anden side af bordet. De kender så udmærket hele turen, De er professionel forbryder. Hvis det var en anden mand, ville jeg måske gå på kattepoter … måske bruge lidt psykologi … men det ville ikke virke på Dem, vel? Så det vil jeg ikke gøre. Der vil ikke blive noget med taktfuldhed eller psykologi overfor Dem. Jeg går lige på og hårdt, knækker Dem som en nød, Rearden.

– De må hellere huske Regler for Dommere.

Jervis opslog en skraldende latter. – Der kan De se! En hæderlig mand ville ikke kunne skelne mellem Dommerreglerne og Parkinson’s Lov. Men De kan, ikke sandt? De er på den gale side af loven, De er forbryder.

– Når De er færdig med Deres injurier, går jeg.

– De kan gå, når jeg giver Dem tilladelse, sagde han skarpt.

Jeg grinede. – De må hellere først konferere med Brunskill, brormand.

– Hvor er diamanterne?

– Hvilke diamanter?

– Det står dårligt til med det postbud. De slog ham lidt for hårdt, Rearden. Der er store chancer for, at han vil tage billetten, og hvor er De så henne? Han lænede sig frem. – De vil være så længe bag tremmerne, at De vil snuble i Deres skæg.

Jeg må sige, han gjorde sig store anstrengelser, men han var ikke god til at lyve. Et døende postbud kunne ikke have knust det vindue i Kiddykar’s kontor. Jeg så bare Jervis lige i øjnene og holdt mund.

– Hvis de diamanter ikke bliver fundet, vil det gå Dem ilde, sagde Jervis. – Hvis diamanterne kommer for dagen, vil dommeren måske lade Dem slippe billigere.

– Hvilke diamanter? spurgte jeg.

Og sådan fortsatte det i over en halv time, indtil han blev træt og gik. Så kom den uniformerede betjent tilbage og indtog sin gamle plads foran døren. Jeg vendte mig om og kiggede på ham. – Får De ikke ligtorne? Er det job ikke slemt for Deres fødder? Han så uforstående på mig med udtryksløse øjne og sagde ikke et hak.

Lidt efter blev en større kanon bragt i stilling. Brunskill kom ind. Han bar på en tyk mappe fuld af papirer, som han lagde på bordet. – Jeg er ked af, at De har måttet vente på mig, Mr. Rearden, sagde han.

– Det tvivler jeg nu lidt på, sagde jeg.

Han smilede medlidende, men forstående til mig. – Vi skal alle gøre vores job, og nogle er mere ubehagelige end andre. De må ikke bebrejde mig, at jeg skal gøre mit. Han åbnede mappen: – De har et langt generalieblad, Mr. Rearden. Interpol har et tykt dossier om Dem.

– Jeg har kun fået én dom, sagde jeg. – Alt andet er ikke officielt, og det kan De ikke bruge. Hvad en eller anden kan sige om mig er ikke noget bevis for noget som helst. Jeg grinede, pegede på mappen og citerede: »Hvad politimanden sagde er ikke bevismateriale«.

– Netop! Men det er alligevel tankevækkende, sagde Brunskill. Han fordybede sig længe i papirerne og sagde så uden at se op. – Hvorfor flyver De til Schweiz i morgen?

– Jeg er turist, jeg har aldrig været der før, svarede jeg.

– Det er også første gang De er i England, ikke?

– Det ved De jo godt. Hør nu her, jeg ønsker en advokat.

Han så op. – Jeg ville netop foreslå en advokat. Kender De en eller anden?

Jeg tog en lap papir op af min tegnebog. Der stod et telefonnummer på, som Mackintosh havde givet mig, hvis der skulle ske noget af denne slags. – Det nummer vil sætte Dem i forbindelse med ham, sagde jeg.

Brunskill hævede øjenbrynene, da han læste det. – Jeg kender særdeles godt dette nummer … han er netop manden der kan klare en sag af Deres slags. Jeg må sige at i betragtning af at De har været i England mindre end en uge, ved De god besked med, hvordan man bedst kan klare den. Han lagde papiret til side. – Jeg skal lade ham vide, at De er her.

Jeg var tør i halsen af at ryge for mange cigaretter. – Der er en anden ting, jeg kunne godt trænge til en kop te.

– Jeg tror ikke, vi kan fremtrylle te, sagde Brunskill beklagende. – Kunne De klare Dem med et glas vand?