Computermysteriet

Daniel Zimakoff og Ida-Marie Rendtorff

Superbog

Computermysteriet

Illustreret af: Magnus Værness

Copyright © 2008, 2017 Daniel Zimakoff, Ida-Marie Rendtorff og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711792087

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Dele værelse? Med en pige. Aldrig. Meget kunne hans mor byde ham, men det her … det var for meget. Bastian rystede på hovedet.

”Fint stort værelse,” sagde han. ”Hvis jeg kan få det alene.”

”Nemlig,” sagde Kamille. ”Jeg deler ikke værelse med en dreng” Det sidste ord sagde hun, som om hun skulle dele bur med et krybdyr af en slags.

Nedenunder, på førstesalen, dirigerede deres forældre rundt med flyttefolkene. Altså Bastians mor og Kamilles far, Kamille var bestemt ikke hans søster! Bastian og Kamille var gået i forvejen op til andensalen, hvor de begge havde fået at vide, at de skulle have værelse. Men der var kun ét værelse. Og et badeværelse.

Flyttebilerne var ankommet samtidigt, og det gav kaos på den lille villavej på Amager. En ellers hyggelig vej med træer, slet ikke det snavsede og slummede København, som Bastian havde frygtet. Men det lå sikkert lige henne om hjørnet.

Bastian så sig om. Det var ellers et sejt rum: Næsten ti meter langt, havde skrå vægge, to store vinduer og udsigt til en masse træer og haver. Deres sammenbragte familie skulle bo på første- og andensalen af et tofamilieshus. I stueetagen boede Kenneth. En ung fyr. Hvordan han så fik råd til at bo der alene. Og bil havde han også. En sej firhjulstrækker. Men han havde jo selvfølgelig købt lejligheden, før priserne gik amok, som Bastians mor havde sagt.

Kamille gik hen og åbnede et vindue. Bastian så efter hende, da hun lænede sig ud. Tænk, at han nu skulle bo i hus med en pige. Han havde kun mødt Kamille fire gange, og hver gang havde de voksne også været der. Det var ikke sådan, at hun var grim, bestemt ikke. Og hun snakkede ikke kun om tøj og hår og den slags, som mange af pigerne fra hans klasse havde gjort, men … alligevel, hun var en pige, et andet væsen, som man skulle holde på sikker afstand fra, ikke dele værelse med. Han havde forsøgt at tale med hende, men hun havde dårligt nok svaret ham, og slet ikke grint af hans vittigheder. Og for at det ikke skulle være løgn, skulle de også gå i klasse sammen!

En dør smækkede. Nogle dieselmotorer gassede op. Flyttevognen kørte, det var for sent at fortryde. Den store familiesammenføring var en kendsgerning. Bastians mor kom op ad trapperne med Kamilles far i hælene.

”Nå, hvad siger I så? Stort og hyggeligt, ikke?” Bastians mor slog ud med hænderne og var ét stort, voksent smil.

”Ja, bare det var mig, der skulle bo her,” sagde Kamilles far og sukkede overdrevent. ”Sikke en udsigt.”

Bastian rystede på hovedet. Som om de var små børn og købte det fis.

”Det er da et okay værelse,” sagde han, ”men jeg deler ikke værelse med … hende.”

Kamille fnyste. ”Far altså … glemte du ikke lige en detalje, da du fortalte om værelset? Dele med en … dreng. Jeg er 12 år!”

”Vi ville også sige det, men vi syntes, at I skulle se det først.” Kamilles far så på Bastians mor. Hun trak på skuldrene. Hvor så hun træt ud. Hvorfor kunne de ikke også bare have fundet et hus i nærheden af Odense? Hvorfor var det dem, og ikke Kamille og hendes far, der skulle flytte by? Bastian kendte godt svaret. Fordi hans mor som farmaceut nemt kunne få job i København, og fordi Kamilles far arbejdede i lufthavnen i Kastrup.

”Når vi får råd, laver vi det om til to værelser, men lige nu må I altså dele.” Bastians mor smilte træt.

”Glem det,” sagde Kamille.

”Glem det grundigt,” sagde Bastian.

”Jeg har det!” udbrød Kamilles far. ”Vi sætter en stor reol lige her. En som deler rummet i to. Lige mellem vinduerne.”

”God idé,” sagde Bastians mor. ”Så bliver det næsten som to værelser.”

”Sikkert!” sagde Kamille. ”Bortset fra, at jeg kan høre hver eneste lyd, han laver. Og han snorker sikkert.”

”Og du hører hele tiden tøsemusik på den der.” Bastian nikkede mod hendes mobil. Det var vist hendes mor, der sang.

”Jeg skal gi’ dig tøsemusik!” råbte Kamille.

”Så, så,” sagde Kamilles far og Bastians mor i munden på hinanden. Som om de skulle stoppe to børnehavebørn, der sloges om samme skovl i sandkassen. ”Det skal nok gå,” fortsatte de nøjagtig samtidigt.

”Fordi I flytter sammen, kan I godt stadigvæk snakke hver for sig,” sagde Bastian. ”Og I behøver heller ikke at tisse samtidig.”

Kamille fniste. Ikke meget, men hun gjorde det. Bastian noterede sig det med stor tilfredshed. Når han blev ældre, ville han være komiker. Stand-up. Det elskede han at se i fjernsynet.

”Jeg går ned og henter pizza,” sagde Bastians mor. ”Skal jeg også købe cola?”

Kapitel 2

To dage senere startede Bastian i Kamilles klasse. På en herrehed dag med blå himmel, men han havde nægtet at tage shorts på. Hans mor havde tilbudt at følge ham, men det havde han forbudt hende. Og han nægtede også at ankomme samtidig med Kamille. Han holdt sig tyve skridt bag hende, så hun kunne vise vej, uden at de blev set sammen.

De havde nu delt værelse i to dage. Bastian havde fået pakket det meste ud. Han havde sat sin seng under vinduet, så han kunne ligge og kigge op på himlen. De havde sat reolen op og delt værelset, men det var alligevel ikke som at have sit eget. Slet ikke. Hvis Kamille var der, kunne han ikke synge med på sine yndlingsnumre på iPoden eller snakke i mobil med sine venner fra Odense. Om natten kunne han både høre og dufte hende.

Der var skolen allerede. En stor, firkantet murstensbygning tæt på metroen. Bare nu ikke læreren gjorde et stort nummer ud af, at de havde fået ny dreng i klassen.

Bastian gik ind lige efter Kamille. Hun pegede på et bord nede i hjørnet. Det var ledigt, forstod han, selvom det var et tomandsbord. Som alleandre. Kamille sad også alene, men ved vinduerne. Der var mange, der kiggede på ham, og nogle der sagde hej. En høj fyr med langt hår sad med benene oppe på bordet. Han havde en lyseblå Wesctrøje på og Vans, to forskellige sko. En grøn og en lyserød? Drengen så Bastian glo.

”Smart, ikke?” Han vippede med tæerne. ”Jeg har fire par og mikser dem efter mit humør.”

”Jo, ret smart,” sagde Bastian. ”Hvad humør er du så i nu?”

”Drillehumør.”

Så kom der en lærer, og drengen tog fødderne ned. Bastian satte sig ved sit bord i hjørnet. Læreren var ikke deres dansklærer, men skolens IT-ekspert. Han hed Theo og blev kaldt IT-Theo, både af lærere og elever. Han startede ud med en sørgelig meddelelse: Otte nye bærbare computere var forsvundet. Stjålet! Han havde lige opdaget det og var helt oppe at køre. Det var ikke første gang, kunne Bastian forstå. Inspektøren dukkede også op. Hun bandede grundigt og snakkede om, at de heldigvis var forsikret. Men der var ingen tegn på indbrud. Ingen smadrede vinduer eller ødelagte låse. Der havde også tidligere været tyveri af computere på to andre skoler på Amager, Kastrup og Sundby, og nu var turen åbenbart kommet til deres skole.

Tyveri på skolen. Velkommen til din nye skole.

Så kom deres klasselærer, Isabel. Hun fortalte alle, at Bastian var ny, kom fra Odense og kendte Kamille. Mere sagde hun heldigvis ikke, hun virkede fin nok. De andre drenge i klassen virkede også okay søde. Isabel lavede en hurtig omrokering, så Bastian kom til at sidde ved siden af Frederik, ham med skoene. Han rakte straks fingeren i vejret. Bastian krympede sig. Bare han nu ikke ville brokke sig over sin nye sidemand.

”Ja, Frederik?”

”Du siger, Kamille kender ham den ny,” sagde Frederik med uskyldig stemme.

”Han hedder Bastian, Frederik.”

”Nå, ja, den store Bastian. Hvordan kender Bastian og Kamille hinanden? Er de kærester?”

Der var mange, der fniste. Især drengene. Bastian fik varme kinder.

”Nej, det er vi ikke, Frederik, din nar, og det ved du jo godt,” råbte Kamille med skinger stemme.

”Nå, jamen, excuse me. Det er bare, fordi jeg har hørt, at I er flyttet sammen,” sagde Frederik og fik mange til at grine.

I sidste time kom inspektøren ind og fortalte, at forsikringsselskabet havde udlovet en dusør til den, der kunne finde ud af, hvem der stjal skolens pc’ere.

”Hvor meget?” spurgte Frederik.

”Ti tusind kroner.”

”Dem kunne jeg godt bruge … på én weekend,” sagde Frederik og fik igen drengene til at grine. Bastian tog sig i at grine med.

På vej hjem fra skole indhentede Bastian Kamille. Hun nikkede til ham og så ikke direkte uvenlig ud.

”Hvad så, skal du i klub nu?” spurgte Bastian.

”Ikke i dag. Jeg skal binde mine nye bøger ind.”

”Det er det, man har en mor til …” begyndte Bastian og gik i stå. Kamilles mor var for et par år siden rejst til USA. Noget med en fyr, der havde tilbudt hende en fed chance for at gøre noget ved sin karriere. Altså hendes sangkarriere, ikke hendes karriere som mor. Under skilsmissen var hendes forældre vist blevet enige om, at livet on the road med bandet ikke passede supergodt sammen med at være mor på fuld tid, så Kamille måtte blive på Amager.

De gik lidt i tavshed. Nok ikke lige nu, han skulle sige, at hans mor sikkert godt ville binde hendes bøger ind også. Måske kunne piger lide at binde bøger ind.

”Hvad synes du så?” Hun så på ham. ”Om klassen?”

”Den er okay, men ham Frederik, han er da …”

”En idiot. Ja. Han tror, han er noget, fordi hans far er byrådsmedlem. Og han har altid det nyeste tøj og den slags.”

”Er han klassens leder?”

”Det tror han selv. Men han er bare en nar. Som de fleste andre drenge.”

Bastian var lige ved at spørge, om hun også syntes, at han var en nar, men noget i Kamilles blik holdt ham tilbage. I stedet gik han til modangreb.

”Jeg troede kun, det var drenge, der snorkede,” sagde han så uskyldigt, han kunne.

”Hvad mener du med det?”

”Ikke noget.” Bastian fløjtede overdrevent.

”Jeg snorker ikke!” Kamille så ondt på ham.

”Hvordan kan du vide det? Du sover jo ligesom, mens du gør det.”

”Det ved jeg bare.”

”Ja, ja. Håber de snart får råd til den væg.”

”Ja, mon ikke.”

De gik ind ad havestien. Ud af huset kom en fyr i sorte bukser, lyserød T-shirt, hvid kasket og Ray-Ban solbriller. Det måtte være Kenneth. Hans hår var samlet i en stram hestehale. Han slog ud med kasketten.

”Hej samboere,” sagde han.

”Sambo? Hvad mener du? ” spurgte Kamille.

”En sambo er en, man bor sammen med,” forklarede Bastian. ”Hej underbo.”

Kenneth grinte.

”Underbo. Det lyder ikke så hipt. Måske skal vi hellere bruge vores navne. Jeg hedder Kenneth, som I sikkert ved, og I er?”

De sagde deres navne.

”Hvem af jer er ældst, eller nej, I ligner jo hinanden i den grad … I er selvfølgelig tvillinger?”

”Vi er slet ikke i familie med hinanden,” sagde Kamille. ”Og vi ligner ikke hinanden.”

”Pardon mademoiselle. I er ikke i familie, men … I bor jo sammen, ikke?”

Bastian forklarede, hvordan det hang sammen.

”Fair nok.” Kenneth nikkede. ”En moderne familie.”

”Bor du alene?” spurgte Kamille. Piger var altid så nysgerrige.

”Nemlig. Jeg er p.t. mellem kærester,” sagde han. ”Jeg arbejder i IT-branchen. Nå, jeg må videre. Vi ses. I må komme ind og drikke en cola en dag. I er også velkomne til at låne et pc-spil eller en dvd. Jeg har Ama’rs største private samling af film. Hej.”

Kenneth gik ud til sin lækre bil. De så efter ham. Han gav hornet et megatryk, da han accelererede ned ad den stille villavej.

”Han er sgu da sej, hva’?” Bastian vinkede efter bilen.

”Måske lige lovlig smart,” sagde Kamille. ”Tvillinger!”

Bastian smed sig på sin seng. Puha. Første skoledag var overstået. Ikke den værste klasse, bortset fra Frederik. Mon han ville blive kammerat med nogen af dem? Han hev sin mobil frem. Sendte en sms til Asger fra sin gamle klasse. Kamille kom ind og snakkede for fulde omdrejninger i sin mobil.

”Nå, jeg er ikke alene, hej!” Hun afbrød og sukkede overdrevent. Bastian kunne høre hende dumpe ned på sin seng. Han fjernede tre Harry Potter-bøger fra reolen og så gennem hullet. Han kunne se den nederste del af hendes seng og hendes lange, tynde ben.

”Det her er ikke min idé.”

”Jeg ved det.” Kamilles ansigt dukkede op i hullet. Det var næsten som at se tv. ”Mon de nogensinde får råd til den væg?”

”Vi kunne også selv betale den,” foreslog Bastian.

”Hvad mener du? Er du rig, måske?” En mobil dukkede op i Kamilles hånd. Hun videofilmede ham gennem hullet. Hun havde den sejeste mobiltelefon, Bastian havde set.

”Næ, men hvis vi fandt ud af, hvem der stjal skolens computere, kunne vi score dusøren,” foreslog Bastian.

”10.000. Ja, mon ikke det er nok til en skide væg.” Kamillas øjne blev en anelse større. ”Men hvordan skulle vi to …?”

”Vi kunne lave vores eget detektivbureau,” sagde Bastian.

”Er det ikke lidt barnligt?”

”Der er ikke noget barnligt ved ti af de store. Og desuden er det voksne, der er detektiver.” Bastian var vild med krimier og havde læst samtlige på sin gamle skoles bibliotek.

”Måske.” Kamilles ansigt forsvandt fra hullet. Lidt efter dukkede hun op på hans side af reolen. Hun viste ham det, hun lige havde optaget. Rigtig god billed- og lydkvalitet, næsten som et rigtigt dyrt digitalkamera. Men Kamille var ikke helt tilfreds. Hun ønskede sig et rigtigt digitalkamera, sagde hun. Måske til jul.

”Får du så dyre julegaver?” spurgte Bastian.

”Næ. Hvad skulle vi så kalde vores detektivbureau?” Hun så på ham gennem linsen.

”Det ved jeg ikke. Hvad synes du?” spurgte Bastian. Kamille tænkte lidt. ”Måske De Tos Detektivbureau?” ”Alt for tungt.”

”Hvad med Ama’r Halshuggerne?” Kamille førte en hånd på tværs af sin hals.

”For sjovt, de voksne skal jo tage os alvorligt. Det med Ama’r er godt, men det skal være enkelt og smart.” Bastian kløede sig i håret.

”Så kom selv med et forslag.” Kamille så lidt mopset ud.

”Hm. Nu har jeg det.” Bastian dannede et A med tre fingre. ”Team A!”

Der blev stille i rummet.

”Ikke dårligt,” sagde Kamille endelig. ”Team A.” Bastian hev pen og papir op af tasken.

”Hva’ laver du?” spurgte Kamille.

Bastian holdt papiret op.

team A

”Fedt.” Kamille smilte.

”Og vores slogan er ligetil,” grinte Bastian. ”Team A redder din dag.”

Kamille pegede tommelfingre opad og grinede. ”Kan du flere?”

”Har du en sag, ring til Team A,” sagde Bastian. Endelig havde han fået Kamille til at grine.

Kapitel 3

Team A’s første plan var enkel: De ville gå over på skolen og snuse lidt rundt. Bastian havde taget et stilehæfte og en kuglepen med. Han havde skrevet Team A udenpå.

Det så godt ud, det syntes Kamille også. Kamille havde sin mobil med.

De skyndte sig ned ad trapperne. Kamille gik forrest. Bastian kiggede på døren ind til Kenneths lejlighed. Gad vide, hvad det var for film, Kenneth havde. I det samme trådte han i Kenneths sko, der flød midt i gangen. Han røg ind i ryggen på Kamille og greb fat i hende for ikke at miste balancen.

”Hvad laver du!” Kamille skubbede ham væk.

”Undskyld. Jeg faldt bare.” Bastian fik varme kinder og sparkede til Kenneths sko. Den røg ind under trappen og ramte noget, der klirrede højt.

Kamille så på ham med smalle øjne. ”Okay.” Hun kiggede under trappen. ”Hold da op. Her er en hel fest i tomme flasker.”

På vejen hen til skolen sagde de ikke særlig meget til hinanden. Bastian prøvede at finde på noget at spørge Kamille om, men hans hjerne var helt død. Og han kunne ligesom ikke blive ved med at pære rundt i det med detektivbureauet. Stilheden generede åbenbart ikke Kamille. Hun gik hurtigt, og han blev helt forpustet. Nu var de der næsten.

”Gik du egentlig til noget… dengang du boede i Odense?” spurgte hun.

‘Dengang du boede i Odense?’ Det lød, som om det var hundrede år siden. Faktisk var det kun tre dage siden, at de var tøffet ud af H.C. Ands gamle by i hans mors lille Fiat. Det var ikke til at fatte.

”Jeg gik til… til grunde,” sagde han.

Kamille rullede med øjnene, som kun piger kan gøre det.

”Til bordtennis,” sagde han så. ”Hvad med dig?”

”Jeg går til foto,” sagde hun. ”Er lige startet. Vi lærer også at filme.” Hun fiskede sin mobil op af lommen og begyndte at filme ham.

”Hvad synes du om at bo på Amager?” spurgte hun med speakerstemme.

”Hvad synes livstidsfangen om at sidde inde?” svarede Bastian.

insider-job

”Du mener, at en fra skolen har gjort det?” spurgte Kamille.

Bastian nikkede.