Claus Bork

Bølgernes børn

Lindhart og Ringhof

Bølgernes børn

Copyright © 1987, 2017 Claus Bork og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711794562

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Navneliste

Balder - Hovedpersonen i dette eventyr. Han bliver skjult som barn i en lille afsides liggende landsby. Men han bliver afsløret endnu før han er rede til at tilkæmpe sig det der rettelig tilkommer ham.

Brunhøj - Byen på højen midt på Dandars sletter, hvor Javer venter.

Dandar - Landet, hvori eventyret Bølgernes Børn foregår.

Enjal - 'Den der sår løgne hvor ingen løgne burde gro'. Troldkvinden der spinder sine rænker i ulvedal.

Ilaran - Den fortryllede kniv.

Javer - Troldmanden, den der kender skæbnens veje.

Lothar - Han, der dræbte Balders far og derved fortrængte ham fra tronen. Lever på sin borg i Orsk.

Nattevandrerne - Zarakors hævnende næver.

Roja - Den unge kvinde der bliver Balders møde med kærligheden.

Jord far0 - Kromanden på Brunhøj, stedet hvor Balder møder Javer.

Rowl - Enjals førerulv fra Ulvedal.

Sorte saron – Balders plejefar, smeden i Tornedal.

Saronrogn - Sorte Sarons egen søn.

Tent0r Balders hest.

Tornedal - Dalen i en fjern afkrog af Dandar, hvor Balder vokser op.

Ydelwynd - Landet og søen ved randen af bjergene ved Verdens Ende.

Zarakor - Frygtens Fyrste i Skyggedal.

Jeg tilegner denne bog til Hanne – og kærligheden.

Forbandelsen

En kold, fugtig blæst suste gennem skoven, snoede sig mellem træerne ud og ind.

Stammerne var tykke og knudrede. De var så gamle som verden selv, sagde man. De stod så majestætiske. Nok lidt skrutryggede hvis man kiggede efter, men ikke desto mindre var der noget stolt over dem. Ved bredden af søen standsede deres udbredelse.

Vandet klukkede mellem stenene, og vinden talte i sivene med sin hviskende stemme.

Fordi det var efterår, faldt bladene fra de store trækroner og lagde sig som et dæmpende tæppe i skovbunden og som små både på krusningerne i søen. Og fordi det var tidlig aften, var solen gået ned bag trætoppene og havde efterladt et flammende ildskær op over himlen. Mørket lurede imellem træerne og bag skoven, ventede på at solen skulle svinde bort og lade det komme til.

Efteråret, stærkt i sine tunge farver, fyldte luften med dufte og mindede om at vinteren ikke var langt borte.

Lyden af slæbende fodtrin gav genlyd mellem træerne, tog langsomt til og ekkoede ud over søen. Tunge, trætte skridt lød fra en der slæbte sig gennem de fugtige blade. Han luntede stønnende afsted mellem stammerne, så træt, at han ind imellem mistede balancen og slog skulderen eller en arm mod et af de store træers grove, knudrede bark. Så udstødte han en sagte ed, standsede, stod lidt og ømmede sig gispede efter luft og satte i løb igen.

Han var en gammel mand. Hans rynkede hænder trak hætten sammen omkring ansigtet med de dybblå øjne og det tætte grå skæg, der var let gulligt under næsen og i mundvigene. Han lyttede. Øjnene kastede skræmte blikke ind mellem skyggerne. Sammenknebne, spejdende….

Han hørte det. Gungrende hovslag fra heste mange heste, i hidsigt tempo på vej efter ham. Han håbede på mørket. Mørket, der kunne skjule ham og frelse ham fra forfølgerne. Han løb videre med den sorte kappe flagrende efter sig i luften. Hætten holdt han sammen med den ene hånd, mens han prøvede at holde sig fri af grenene med den anden.

Så måtte han standse. Øjnene blev store og søgte inde fra hætten efter en anden vej bort. Men der var ingen. Søen lå foran ham som en stor sølvblank flade og satte grænsen for, hvor langt han skulle nå.

Han vendte sig om og prøvede at slappe af. Det var overstået. langsomt rettede han sig op og genvandt værdigheden. Derpå trak han sin krogede hånd frem fra kappen, løftede krystalkuglen op og stirrede ind i den. Men der var intet at se den var tom. Han sukkede stille.

Rytterne sprængte frem imellem træerne. Larmen tog til, et bulder i tusmørket varslede hans død – som så mange andres før hans.

Jorden rystede og det dryssede ned fra trækronerne omkring ham.

Han lukkede øjnene, smilede stille for sig selv, mens tordenen fra hestene tog til i styrke, omsluttede ham og lod ham stå der et øjeblik, alene med sine egne tanker og sin frygt.

Drengen – ham havde han gemt et sikkert sted. Han manglede kun det sidste – at lyse forbandelsen…

Han åbnede øjnene – langsomt, som en der vågner af en drøm.

De havde taget opstilling rundt omkring ham ti – tolv meter væk. Fyrre sorte heste i en halvcirkel nåede bredden på begge sider af hans krumryggede, enlige skikkelse. Det raslede fra bidslerne, en sidste symfoni til ære for ham.

Han brugte sine sanser, sendte sine usynlige følere ud, læste hvad de tænkte og følte ved at møde ham, ansigt til ansigt. De frygtede ham. Frygten gjorde dem ubeslutsomme. Kun angsten for lederen drev dem frem i et ængsteligt, dirrende raseri.

Den største af dem lænede sig frem med sin ene behandskede næve knyttet i siden. Han glimtede blankt fra de steder af kroppen som hans sorte kjortel ikke dækkede. Kun hans ansigt med det kraftige underbid var ikke dækket af brynjen.

”Hvad griner du ad, gamle mand?” Hans stemme var dyb og rusten. Det var ham de kaldte Lothar – Lothar Hug hvis det hele skulle med.

”Hmm…” sukkede den gamle mand. Det var hans svar.

”Gamle nar,” sagde den store på hesten. ”Vi har et regnskab at gøre op. Men først skal du fortælle mig en ting.”

Den gamle lukkede øjnene, følte den glatte, kølige krystalkugle imellem sine magre, rynkede fingre.

Hestene slog med hovederne. Det var utålmodige heste, utålmodige som deres ryttere.

”Dræb ham…” hviskede en.

Han hørte dem ganske tydeligt. Hørte dem hviske hans død igennem det tiltagende mørke.

”Hvor er yngelen?” spurgte lederen.

Den gamle svarede ham ikke straks.

”hvor er han henne?” råbte han så det rungede imellem træerne.

Den gamle åbnede øjnene, kiggede på røveren og hans mordere og hestene… ”Han er udenfor din rækkevidde,” svarede han stille. Så lyste hans trætte, furede ansigt op i et tilfreds smil, der nåede ham helt til øjnene.” Du finder ham aldrig, om du så bruger hele dit liv på det.”

Hestene stampede hovene i den bløde jord. Himlen var rød som blod mellem trækronernes sorte arme, der rakte opad uden at nå noget.

Det sang i luften, en hård tone med en hård klang, da Lothar trak sværdet af skeden og hævede det truende over sit hoved. De andre gjorde som han, trak sværdene med det samme kolde hvin i stilheden.

”Jeg er konge nu,” sagde Lothar og så sig omkring. De andre nikkede bifaldende.

Den gamle så på ham og rystede sørgmodigt på hovedet. ”Du bli'r aldrig konge,” sagde han eftertrykkeligt, ”der er kun én konge.”

Lothar blottede sine gule tænder i et bredt grin. ”Der var!” hoverede han. ”Han er død. Mit sværd er stadig blodigt.”

De andre blottede tænderne og efterlignede hans måde at grine på.

Klingerne glimtede i tusmørket. Der var så stille ved søen denne aften.

”Jeg gi'r ikke en døjt for dig og dine trolddomskunster” sagde Lothar hårdt. ”Du kan ikke frelse dig selv nu…”

”Er du bange for mig?” spurgte den gamle.

”Ha!” svarede Lothar hårdt. Men den stivnede grimasse der udgjorde det for et smil afslørede mere end hans ord.

”Jeg kunne lyse en forbandelse over dig og dine lejesvende,” sagde den gamle langsomt, ”hvis du tørt lade mig gøre det?”

”Gør som du vil,” vrængede Lothar. ”Jeg frygter ingen!”

Troldmanden hævede hånden med den klare krystalkugle højt over sit hoved, mens han iagttog dem.

Rytterne flyttede sig uroligt i sadlerne, mens de kastede stjålne blikke hen på Lothar. De frygtede troldmanden, som de frygtede Lothar.

”Således spår jeg…” indledte troldmanden. ”Den dag vil komme, da du vil stå her, hvor du står idag og han vil stå her, hvor jeg står. Og bedst som du tror, at du kan dræbe ham, vil han få hjælp.”

Med disse ord vendte han ryggen til dem og hævede kuglen over søen.

”Jeg forbander Lothar Hug og hans onde svende. Jeg sværger ved dette tidens spejl, at den dag vil komme, da han, prinsen, skal få hjælp af 'Bølgernes Børn'.” Det aftagende lys blinkede i et væld af farver fra krystalkuglen i hans hånd.

”Bølgernes Børn?” hviskede røverne.

Lothar ignorerede dem. Han viste ihvert fald ikke sin frygt, men tørrede klingen med sin handske.

”Hører I mig..?” råbte troldmanden med hæs stemme.

Et pludseligt vindstød fejede over søen, der blev dækket af bølger. Vinden hviskede gennem trækronerne, hviskede med sin tonløse stemme, at det ville blive husket.

Troldmanden vendte sig. ”Jeg har gjort mit. Nu er min tid forbi i denne verden. Jeg er rede…” Han betragtede trækronerne over deres hoveder med sørgmodige øjne og med et blik, der rummede al afskedens længsel og smerte. Men samtidig udstrålede de den ro der udspringer af erkendelsen. Han havde intet andet valg og han havde indset det.

”Så dø da!” råbte Lothar og sporede sin hest. Han sparkede hælene i hestens flanker, sprængte frem mod bredden og hævede sværdet til slag. Rytterne ventede med våbnene rede.

Med opbydelsen af sine sidste kræfter slyngede troldmanden krystalkuglen mod jorden, lige foran sine fødder. Kuglen splintrede mod en sten og indhyllede ham i en tæt, kvælende røg.

Lothars hest stejlede, og han havde nok at gøre med at holde sig i sadlen.

Da røgen drev bort mellem sivene, lå troldmandens kappe på jorden. Den var tom…

De søgte efter ham overalt. De ledte langs bredden og mellem sivene i vandkanten, men han var væk. Lothar skældte og rasede, men lige lidt hjalp det. Troldmanden var forsvundet og med ham forsvandt alle hans heksekunster fra denne verden.

Måske kunne han alligevel noget magi, mente de mørke ryttere. Men de turde ikke tale om det for Lothar. De brød op, sporede hestene og galoperede ind gennem skoven. Den sidste, der forlod stedet, var Lothar.

Inde mellem træerne standsede han hesten og sendte et sidste blik tilbage mod søen. Vandet var rødt som blod. Sivene stod i tætte klynger, men de var ikke længere siv. De var spyd med lange, blanke spidser der glimtede i månelyset, tusinder af spyd der skød op gennem dyndet og ventede.

Lothar svedte. Det dirrede let i hans mundvige, da han tørrede sveden af ansigtet med bagsiden af den grove stålhandske. Hans blik flakkede frem og tilbage langs søen, betragtede sivene, der ikke længere var siv. Troldmandens ord vedblev at ringe for hans indre øre. Til sidst gik det op for ham, at rytterne ventede på ham inde mellem træerne. Han blev vred, vred på sin egen angst og vred over, at de var klar over det. Så stak han sit sværd i skeden, gjorde omkring, sporede hesten og forsvandt mellem træerne.

Troldmandens kappe lå tilbage ved bredden.

Ingen havde turdet røre den. Omkring den lå de små skår fra krystalkuglen og glimtede fugtigt.

Sent ude

Blæsten ruskede i alt, hvad den greb om på sin vej, træerne, buskene, selv flagstangen på Lothars borg i Orsk. Tunge, regnfulde skyer sejlede henover himlen.

Drengene løb hjemad over markerne på vej mod Storskoven og landsbyen bag den. De befandt sig midt på det åbne stykke, da det begyndte at regne.

Deres råb og kåde latter kunne høres langt væk, gennem bulderet, der rullede imod dem fra horisonten. ”Vent på mig,” råbte den mindste. De to store satte farten lidt ned.

Så fossede vandet ned og gennemblødte deres tøj på mindre end et enkelt minut. De trak jakkerne op over hovederne og løb foroverbøjet ind mod skoven.

Den største af dem var en sværlemmet gut med brune øjne, mørkt krøllet hår og en meget bred mund. Han havde fyldige læber og når han smilede kunne man se hans skæve tænder. Han stod lænet med ryggen op mod et træ og pustede og stønnede.

”Hold da kæft for en skylle!” udbrød han og tørrede sig under næsen med bagsiden af ærmet.

Den næststørste sagde ikke noget. Han lignede ikke de andre. Ikke sådan at forstå, at der var noget galt med ham. Han så bare ikke helt ud som dem. Hvor de andres øjne var brune, var hans blå, og hvor de andre havde sort krøllet hår, havde han en lysblond, tjavset manke omkring sit solbrændte ansigt. Der var noget ved hans væsen og ved omkransningen af hans øjne der afslørede, at han var ældre end den store. Han var næsten så høj som en voksen mand, men endnu spinkel. Han havde også fregner, men det havde de fleste på egnen, så det gjorde ingen forskel.

Den store derimod, han vejede det dobbelte. Men det havde han ikke fra fremmede, for hans far var Sorte Saron, landsbysmeden. Han var den eneste i landet, der var både højere og bredere end Lothar Hug. Alle havde kaldt knægten for Saronrogn, lige fra da han for første gang så dagens 1ys. Og det havde hængt ved.

Så der var nu ikke længere nogen, der kunne komme i tanker om hvad det var han rigtigt hed. Saronrogn - sådan var det blevet.

”Du Balder…” Den store kiggede hen på ham og rystede på hovedet, så vandet sprøjtede til alle sider.

Balder - sådan hed han, den høje lyse.

”Hmm…” mumlede Balder. Han holdt øje med Lillepurken, der kom spænende ind imod dem ude fra marken.

”Jeg kunne godt tænke mig en hest,” sagde Saronrogn.

”Hmm…” mumlede Balder igen, ”hvem kunne ikke det?”

Et blændende, hvidt lyn zigzaggede ned over himlen, efterfulgt af et knitrende brag der rullede bort over bakkerne.

Lillepurken kastede vilde blikke op mod himlen, satte så farten yderligere op og løb lige i favnen på Balder.

”Så så, rolig,” Balder lo og holdt armene omkring ham. Den lille fyr trykkede sig ind imod ham og gemte ansigtet mod hans jakke.

”Næste gang han følger efter os, får han en flad!” sagde Saronrogn ærgerligt.

”Så, så,” sagde Balder, ”det er vi to om at bestemme.”

”Men det er sgu' da irriterende,” vedblev Saronrogn og kiggede på Lillepurken med sammenknebne øjne.

”Ja, ja,” sukkede Balder. ”det går nok, Rogn…”

Saronrogn gav ham et tvært blik, men forfulgte ikke sagen yderligere.

Regnen trommede mod bladene i trækronerne højt over deres hoveder. Det var råkoldt nu. De trak jakkerne sammen i kraverne og begyndte at gå ind gennem skoven.

De gik mellem træerne. Bladene lå i et tykt, blødt lag, der dækkede jorden og slørede støjen af deres skridt.

Da de havde gået et stykke tid, kom de til en grusvej, der førte forbi dem mellem stammerne. Netop som de stod og kiggede ud ad vejen, syntes de, at de hørte noget.

Man kunne høre alt her på lang afstand. Vejen førte som en tunnel gennem skoven. Trækronerne mødtes over deres hoveder og lod næsten intet dagslys slippe igennem. Det var ved at være aften.

”Heste…” mumlede Saronrogn og smed sig ned på alle fire. Han trykkede øret fladt mod den opblødte vej og lyttede. Ganske rigtigt heste…

Lillepurken trykkede sig ind til Balder.

”Vi må hellere forsvinde, og det i en fart,” sagde Saronrogn og sprang på benene. Han havde fugtig jord på kinden.

Balder nøjedes med at nikke. Så løb de over vejen og skjulte sig mellem træerne på den modsatte side.

Larmen tog til, voldsommere og voldsommere, til den overdøvede regnens dæmpede trommen mod bladene.

Så fór rytterne forbi i mørket, mens skovbunden dirrede og træerne rystede. Sten og jordklumper blev hvirvlet op og fløj gennem luften.

Drengene trykkede sig ind mod stammerne og mærkede vinden fra hestene på deres kinder.

Rytterne var nu kun skygger, sorte huller i tusmørket. Men selv der, hvor de næppe anedes som andet end sorte flagrende omrids, udstrålede de en fare og en ondskab, der hang efter dem som et varsel i vinden.

Balder, Saronrogn og Lillepurken fornemmede det og krøb sammen mellem bregnerne, stive af rædsel. Lillepurken havde puttet sin hånd ind i Balders og stod og knugede den. Han er for lille til de ture her, tænkte Balder.

Larmen tog af, træerne dæmpede den værste støj.

”Pyh,” sukkede Balder stille.

”Det var dem,” hviskede Saronrogn. ”Det var fanden gal'me dem…” Hans øjne skinnede hvidt i mørket.

”Hvem?”

”Nattevandrerne,” stønnede Saronrogn hæst, ”nu har jeg set dem med mine egne øjne.” Han trak vejret i korte stød.

”Vær du glad for, at de ikke så dig, Rogn,” hviskede Balder.

”De er på vej mod vest,” hviskede Saronrogn.

”Øst…” sagde Balder.

”Hvad?”

”De er på vej mod øst!”

”Hm, nåh ja øst,” Saronrogn nikkede i halvmørket.

”Gu' er de ej, de er på vej mod vest,” lo Balder. ”Lad være med at være så godtroende, Rogn.”

Saronrogn ignorerede ham. ”Hvor mon…?” begyndte han.

”Tornedal,” svarede Balder. ”Der er kun Tornedal, når man rider den vej.”

”Det er længe siden, de var der sidst,” sagde Saronrogn.

”Mere end et år,” sagde Balder,” dengang de hentede Tais.” Han kunne have bidt tungen af sig selv.

Lillepurken snøftede i mørket.

”Det må du undskylde,” hviskede Balder.” Det var ikke min mening at minde dig om det.” Den lille nikkede tappert og prøvede at lade være med at græde.

”De får det fan'me betalt en dag,” brummede Saronrogn. ”Jeg tværer dem ud, hele bundtet!”

”Bliv nu lige voksen først,” sagde Balder. ”Lothar er ikke nogen splejs.”

”Min far er større,” sagde Saronrogn.” Og han si'r, at hvis jeg spiser godt og hugger alt brændet til smedjen hver dag, så bli'r jeg endnu større. Og at det er mig som alle går og venter på, at der ska' hamre ham Lothar en!”

”Ssshh, ikke så højt,” tyssede Balder.

”Jeg vil godt hjem hu,” hviskede Lillepurken, ”jeg fryser…”

”Jeg ku' osse godt tænke mig nogle støvler,” sukkede Saronrogn og prøvede at få øje på sine bare tæer i skovbunden.

De rystede vandet af sig og skyndte sig hjemad. Da de først var på vej, fik de hurtigt varmen igen, og Lillepurken blev straks i lidt bedre humør.

Et par timer senere nærmede de sig landsbyen, der lå i den fjerneste ende af Tornedal. Det var en lille by, kun tredive huse når man regnede dem alle med. De lå i en rydning i skovbrynet. Bag byen strakte engene sine grønne vidder mod bjergene, langt ude ved randen af verden. Derude knejsede bjergene mod himlen, grå og massive.

Husene lå med smalle, brolagte stræder imellem sig. De var alle bygget som små, firlængede gårde med en gårdsplads i midten og en port ud imod vejene. Portene var låst om natten og åbnedes først, når solen kastede sine første stråler ud over landet fra skovene ved Ydelwynd.

Således havde det været siden Lothar Hug kom til magten og således ville det være fremover, medmindre miraklet skulle ske og Lothar dø. Men det troede ingen, for Lothar var stærk som Fanden selv.

”Sshh!” hviskede Balder og krøb sammen i skovbrynet.

Saronrogn sprang i skjul bag et træ. Balder mærkede Lillepurkens ånde i nakken.

Et næsten nedbrændt bål kastede sit blafrende skær op over husgavlene. Et stykke fra ilden stod en høj, bredskuldret mand, hyllet i en tyk kappe af skind. Han støttede sig til en fork, hvis spidse tænder ragede op i luften, kun netop over hans hoved.

”Det er min far,” hviskede Saronrogn, ”han er nok godt flintrende sur nu…”

”Sikkert nok,” hviskede Balder.

”Jeg fryser,” klynkede Lillepurken.

”Satans osse,” mumlede Saronrogn.

”Kom,” hviskede Balder. ”Han bli'r ikke mindre vred af, at vi ligger her. Vi må hellere se at få det overstået.”

De rejste sig og gik de sidste meter ud gennem buskadset. De så at han opdagede dem, for han rettede sig op og stirrede ud på dem inde fra hættens skygge. Han blev stående, uden at sige så meget som en lyd, indtil de stod helt henne foran ham.

”Hvad er det for en tid at komme på?” spurgte han bistert.

”Vi for vild,” sagde Saronrogn nervøst. Han hadede, når hans far var vred, og det var lige netop, hvad han var. Flintrende rasende.

”Du burde vide bedre,” brummede han og så på Balder. ”Og så slæbe den lille fyr der med.” Han gav et kast med hovedet ned i retning af Lillepurken.

”Han fulgte selv efter os,” sagde Balder. ”Vi lagde ikke mærke til det, før vi var ude af Tornedal.”

Sorte Saron slap forkskæftet med den ene hånd og pegede på Saronrogn.

”Du ta'r ham og følger ham hjem til hans mor nu. Og så kommer du hjem bagefter. Er det forstået?”

Rogn nikkede stift. Så tog han blidt Lillepurken i kraven og trak af med ham. Et øjeblik efter var de forsvundet imellem husene.

Var de her i aften?” spurgte Balder.

Sorte Saron kiggede ham hårdt ind i øjnene et øjeblik. Så sukkede han og nikkede tungt. ”Ja, de var her i aften…”

”Hvem tog de?”

”Ingen…” Han rystede på sit store hoved. ”Hundene advarede os i tide. Men de tog et par af hestene nede på engen.”

”Er du ikke bange for dem?” spurgte Balder.

Sorte Saron bukkede sig ned og løftede hammeren op i skæret fra bålet. ”Jo, gu' Fanden er jeg bange for dem,” hvæsede han. ”Men de er osse bange for mig og for denne her.” Han svingede hammeren i luften. ”De lede slyngler.”

Balder følte sig ilde til mode. Han vidste, at det var utilgiveligt, det de havde gjort. De burde være vendt om, da de opdagede, at Lillepurken var fulgt efter dem.

”Lov mig aldrig at gøre det igen,” sagde Sorte Saron stille.

”Det lover jeg,” sagde Balder.

Sorte Saron vendte sig og begyndte uden videre at gå op ad strædet med lange skridt. Balder fulgte efter i luntetrav. Da de nåede til porten standsede Saron brat og vendte sig. ”Der var en og spørge efter dig i dag,” sagde han.

”Hvem var det?”

”En jeg kender fra gammel tid,” mumlede Saron. ”Så meget ved jeg da, at han er ikke som vi andre. Han kommer snart igen, så du må hellere pakke dine ting og gøre dig klar til at rejse herfra.”

Han kiggede på Balder et langt sekund, og i hans øjne anedes en sorg han ikke evnede at skjule.

” I morgen skal jeg fortælle dig hvorfor. Nu vil jeg sove, for nu er jeg træt og vred af at stå og vente i mørket, alene.”

”I morgen,” nikkede Balder. Da han gik forbi ham ind gennem porten, gav han hans store barkede næve et klem. ”Jeg ville ønske, du virkelig var min far,” hviskede Balder. ”Min rigtige far, mener jeg.”

Sorte Saron rakte ud og tog ham om skuldrene. ”Jeg ville ønske, at du var min søn, Balder. Jeg elsker dig som var du min egen, af mange grunde. En af dem er, at jeg tjente din far.”

Han bukkede sig lidt ned og så Balder stift ind i øjnene.

”Jeg lovede at gemme dig her i Tornedal, for at de ikke skulle finde dig. De har ledt efter dig i mange år, og jeg har frygtet for det i ligeså mange år. Idag troede jeg det var sket, fordi I ikke kom tilbage inden mørkets frembrud.”

”Hvem er de?”

”Nattevandrerne,” svarede Sorte Saron og klemte hånden sammen omkring hammerskæftet.

”Hvor kommer de egentlig fra?”

”De kommer fra Skyggedal,” sagde Saron, ”men de kommer til syvende og sidst fra Lothar så vidt jeg da ved.”

”Vi så dem i aften,” sagde Balder. ”De red gennem skoven, mens vi gik der. Rogn hørte dem først, så vi nåede at gemme os.”

Han gøs ved mindet om dem og fik atter lugten af hestene og den mugne em fra de sortklædte ryttere, i sine næsebor.

”De opdagede os ikke.”

Saron rystede på hovedet. ”De ved, når du er ude. Du må ikke spørge mig hvordan, for jeg aner det ikke. Men de ved det.” Han tænkte sig om et øjeblik som overvejede han, hvordan han skulle udtrykke det, han nu ville sige.

”Den aften de dræbte Tais, Lillepurkens far, var du faret vild i skoven. Jeg fandt dig før dem. I vrede over at de ikke fandt dig, dræbte de ham. Tais ledte efter dig, han betalte for det med livet.”

Balder fik en klump i halsen.

”Du må bort herfra,” sagde Saron. ”Her er ikke sikkert for dig mere. Han kommer snart efter dig, Javer. Når han kommer må du være klar til at tage afsted.”

”Hvem er han?” spurgte Balder.

”Skønt jeg ved det, kan jeg ikke fortælle dig det. Jeg kan ikke tale om det for noget menneske i denne verden. For hvis jeg gør det, svigter jeg et løfte, jeg engang gav.”

”Jeg er klar, når han kommer…” hviskede Balder.

Sorte Saron strøg sin ru næve over hans hårtop. ”Det er godt…”

Afsked

Balder vågnede ved at en eller anden kneb ham i armen. ”Du skal afsted!” Det var Saronrogn.

Balder satte sig op i sengen og gned øjnene. Så stirrede han uforstående ud på stjernerne gennem loftsvinduet. ”Det er jo midt om natten?”

”Jeg ved sgu' ikke hvorfor,” sagde Rogn irriteret. ”Far venter på dig nedenunder. Skynd dig lidt at komme i kludene.”

Balder sprang ud af sengen, trak bukser og trøje på og tog trappen ned i fire lange spring. Han fandt dem ved ildstedet, hvor de sad og ventede.

Ilden kastede sin lune glød ud over dem fra komfuret. På bordet stod et tællelys og blafrede.

Sorte Saron sad med sin kæmpe overkrop lænet ind over bordet. Stolen var på det nærmeste forsvundet under ham. På trods af hans frygtindgydende fremtoning og hans stædige drag om munden, var der noget forpint og vemodigt over ham. Han kiggede op på Balder, rømmede sig og sagde:

”Du skal afsted i nat, Balder”

Han ventede et svar. Da han ikke fik det, rakte han armen ind over bordet. I den åbne håndflade få en pil med gylden od og to rækker hvide styrefjer.

”Den sad i porten for lidt siden. Det haster, min ven.”

”Hvem har sat den der?”

”Det har Javer,” svarede Saron. ”Her, spis nu grøden, imens vi taler. Du skal ud på en lang rejse. Jeg har pakket nogle ting til dig, men først skal du spise.”

”Er Javer her i Tornedal?”

Sorte Saron rystede på hovedet. ”Nej, det tror jeg ikke. Hvor Javer går, det ved kun Javer selv. Men han er et sted i Dandar.”

Sorte Saron løste omhyggeligt knuden og fjernede papiret fra pilen, som det havde været viklet omkring. Efter at have foldet det ud, læste han det for sig selv, brummede stille og læste højt, henvendt til Balder: ”Han er afsløret. De henter ham i nat. Sørg for, at han kommer væk i tide. Jeg venter ham på Brunhøj.” Det var underskrevet ”Javer.”

Balder stirrede tankefuldt ned i grøden, prikkede lidt i den med skeen og begyndte at spise. Så skar han en grimasse. Grøden var dampende varm og han brændte tungen.