Til
vennerne
Lilly,
Lars Ove og Marianne

Maria Lang

Fire vinduer mod gården

På dansk ved
Vivi Berendt

Rosenkilde

Fire vinduer mod gården
oversat fra svensk af Vivi Berendt efter

Fyra fönster mot gården

Copyright © 1983, 2017 Maria Lang og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Forsidebillede: Shutterstock

ISBN: 9788711801383

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Gården har ikke altid haft det samme udseende. Og ikke altid de samme lejere. Det er mig magtpåliggende at fremhæve, at hovedpersonerne i denne kriminalhistorie hverken bor nu eller tidligere har boet i kvarteret Korpen.

Skoga, vinteren 1983

Personer uden forbilleder i virkeligheden

Ellika Knutsdotter

arbejdsløs og ulykkesramt tyveårig

Benny Gabriel Barkman

køn, ung mand med dunkel fortid

Josabet Petrùn

iøjnefaldende og hemmelighedsfuld dame i trediveårsalderen

Osvald Rivander

pensioneret og populær kakkelovnsmester

Olga Rivander

sladdertante med interesse for naboernes liv og livet på fjernsynsskærmen

Knut Magne Knutsson

midaldrende enkemand og rejsebureaumand med mange bekymringer

Desuden forekommer følgende virkelige og/eller opdigtede personer

Pella Petrùn

original og skarptunget tante

Almi Graan

distræt forfatterinde med vindue mod gården

Helena Wikj

tænksom iagttager af mysterierne i kvarteret

Jan og Kristina og Anneli

trofast og videbegærlig ungdomstrio

Erk Berggren og Bjærn Lundevall

politiets repræsentanter i Skoga og Lönnstad

samt Christer Wijk

I

– Er det ikke lidt ensformigt at bo i så lille en by?

– Jo, man ser ikke så meget, men så hører man så meget desto mere, så det udjævner det.

1

Cyklisten, som væltede

Naturligvis vidste hun, at Jacobsons bakke altid var forræderisk. Naturligvis vidste hun, at hendes ti-gears cykel manglede fodbremse, men eftersom hun stolede på sine fine håndbremser, holdt hun en forholdsvis høj fart ned ad størstedelen af den stejle bakke.

I den kølige novembermorgen susede hun forbi ujævne fortove og alderstegne træhuse, da et gavlvindue pludselig blev åbnet oppe under tagryggen i det Helanderske hus, og en munter stemme råbte efter hende: – Hej, Ellika! Bare gi’ den gas!

Og nu skete det frygtelige.

Den blå skikkelse på den blå cykel vendte et halvt sekund det lyse hoved i retning af Gabriels stemme, men i løbet af den anden halvdel af sekundet nåede hun at fange et glimt af forenden af en tung lastbil nede i gadekrydset. Hun bremsede voldsomt.

Hvad hun ikke bemærkede, var den glatte plet, som nattefrosten havde lavet midt på kørebanen. Wiren, der førte til baghjulsbremsen, gik løs på grund af det voldsomme pres, samtidig med at forhjulsbremsen virkede. Både hun og cyklen slog en kolbøtte skråt forover, tværs over fortovet mod Bergströms gamle idylliske gård, som befandt sig i et uheldigt stadium af renovering, og i stedet for en række lavtsiddende glasruder tog den imod hende med en stribe gabende tomme firkanter i de solide tømmervægge. Gennem et af disse huller fløj Ellika, men ikke hendes cykel og ikke hendes højre fod, som hang fast i pedalens tåclips.

I faldet blev benet vredet om, og hun hørte en dump knagen, da såvel skinneben som lægben brækkede. Hun blev omtåget af smerte, men mistede mærkværdigvis nok ikke bevidstheden.

– Gabriel! stønnede hun. Åååh, skynd dig! Skynd dig ned og hjælp mig!

Det var imidlertid ikke hendes ven fra gavlvinduet, som var først fremme hos hende.

Fra pladsen ved siden af chaufføren i lastbilens førerhus var den kvindelige passager lynhurtigt sprunget ned på jorden og styrtet op til den væltede cykel og dens sagte jamrende ejerinde.

Da Gabriel straks derefter kom farende ud gennem de Helanderske yderdøre, blev han derfor modtaget af en mørkhåret, ukendt dame, der lignede en modereklame i rødgul alcantaradragt og gule ruskindsstøvler, men som sendte ham et alvorligt og resolut blåsort blik og befalede: – Ambulance! Tilkald en ambulance med det samme!

Hun pegede på pigens højre ben, og han forstod, hvad hun mente. Ganske vist var han ikke særlig sygeplejekyndig, og ganske vist virkede Ellikas kvæstelser ved første blik uanselige — intet blod, ingen benpiber, der stak ud gennem den tykke træningsdragt — men på grund af benets ejendommelige stilling kunne man ikke være i tvivl om, at det var brækket.

Den høje, blonde yngling adlød den befaling, han havde fået, men han gjorde det på en uventet og original måde.

Han blev stående, hvor han stod, formede hænderne til en tragt foran munden og brølede med en stemmekraft, der fik det til at runge mellem husvæggene: – Ring efter ambulancen, og det skal gå hurtigt!

Henvendt til den gulklædte sagde han derefter: – Og hvem er du?

– Josabet, sagde hun kort. Tænk, hvis der ikke er nogen, som hører dig stå der og skrige lige ud i luften.

– Ork, sagde han, Osvald har allerede hørt det.

Derpå klemte han sin kraftige skikkelse ind gennem en af den lave tømmerlænges vinduesåbninger, så han kunne tage den nu grædende Ellikas hoved i skødet og hviske ømme og opmuntrende ord i hendes øre.

Den smarte, rødgule kvinde i trediveårsalderen, som havde hævdet at lyde det usædvanlige navn Josabet, så sig søgende omkring, men kunne ikke få øje på andre end føreren af hendes flyttebil, som endelig havde fundet en parkeringsplads nede ved søen og nu forpustet kom løbende om hjørnet til Hyttgatan.

– Osvald? mumlede Josabet eftertænksomt. Det hed jo ham den sjove, gamle kakkelovnsmager. Kan han stadig være i live? Og hvorfor skulle netop han have hørt det der skråleri efter ambulancen?

Kakkelovnsmester Osvald Rivander var imidlertid i live, og selv om han var fyldt toogfirs, var han yderst vital og i besiddelse af både god hørelse og god dømmekraft. Gabriel havde fået øje på ham, netop som han krydsede gaden i forlængelse af Jacobsons bakke på vej fra sin bopæl til Viola Danielssons købmandsbutik for at købe frisk mælk og morgenbrød. Han havde også set, at den ældre mand var standset op ved det gjaldende tilråb, havde løftet hånden som tegn på, at han havde opfattet beskeden, og målbevidst var fortsat ind til Viola og hendes telefon.

Hele episoden havde fundet sted, mens Josabet et par minutter havde haft opmærksomheden henvendt andetsteds. Hun blev lige så forbløffet som lettet ved lyden af sirenerne, som forkyndte, at den med længsel ventede sygetransport faktisk allerede nærmede sig ad Svartälvsgatan.

– Det kan man sandelig kalde hurtig udrykning, sagde da også kakkelovnsmesteren, som var nået frem til katastrofestedet.

– Ja, sagde den ene af de to ambulancefolk, der havde I lidt held i uheld. Vi havde netop afleveret en patient oppe på plejehjemmet, så det var bare at køre den lige vej hertil.

De frigjorde rutineret det stakkels trafikoffers forvredne ben fra cyklens pedal, lagde hende varsomt på en båre og skubbede båren ind i ambulancen.

– Hvor kører I hende hen? spurgte Osvald Rivander.

– Til skadestuen i Lönnstad i første omgang. Hvis det drejer sig om underbensbrud, bliver hun muligvis overført til ortopædisk-kirurgisk afdeling i Örebro. Er der nogen, som kører med hende?

– Det gør jeg, sagde Gabriel, som ikke agtede at vige fra Ellikas side.

– Godt. Var der andre indblandet i ulykken? Burde vi alarmere politiet?

– Åh nej, sagde hun trist. Det var alt sammen min egen skyld. Far bliver helt ude af sig selv. Ja, far! Hvordan skal han få besked?

– Jeg skal nok kontakte ham, tilbød kakkelovnsmesteren.

– Men, tilføjede han, da de havde set ambulancen forsvinde op ad bakken, hun har ret i, at de har tilstrækkeligt med bekymringer i den familie uden denne her sørgelige historie. Synd for tøsen er det jo; et ødelagt ben må være en tragedie for en af amtets bedste løberpiger.

– Selv om hun faktisk havde lige så meget ret, sagde Josabet tøvende, da hun indrømmede, at det var hendes egen fejl. Hun kørte i en helt sindssyg fart ned ad så stejl en bakke. Endda lige midt i byens centrum!

Hun betragtede den toogfirsårige håndværker og fandt ham magrere og mere gråhåret, end hun mindedes, men med de samme kloge, venlige og ungdommelige blå øjne.

– Osvald Rivander? sagde hun. Du husker sikkert ikke mig?

– Åh jo da, sagde han. Men du har vokset dig køn med årene. For en snes år siden var du et opløbent og temmelig grimt pigebarn med skrammer på knæene og sortbrunt hår, der altid var forpjusket og uredt. Nu er du blevet en velklædt og køn ung dame, men slægten Petréns sortagtige øjne tager man ikke fejl af. Velkommen hjem, Josabet.

Hun lo smigret, og han tænkte, at hun egentlig ikke var direkte køn med sin brede, gavmilde mund, snarere næsten påtrængende sensuel og attraktiv.

Han vendte oplivet tilbage til Violas butik, hentede sine varer og gik derpå ind gennem en gadedør i Hyttgatan, op ad en trappe og ind i en toværelses lejlighed med vinduer mod gården.

Til trods for de byggestilladser foran facaden, som spærrede for udsigten, stod hans altid nyhedslystne hustru og anstrengte sig for at se, hvad der foregik mellem alt roderiet på den store gårdsplads.

– Det var du længe om, sagde Olga Rivander gnavent. Mødte du nogen på gaden, som havde noget interessant at fortælle?

Kakkelovnsmesteren var en rar og sagtmodig mand, men af og til kunne han ikke holde Olgas sygelige sladderagtighed ud.

– Nej, sagde han højst usandfærdigt. Jeg oplevede ingenting, som var usædvanligt eller værd at rapportere.

2

Hjem til gården

De spiste deres rundstykker og drak deres mælk og kaffe ved det slagbord i køkkenet, som Olga havde arvet.

Hun var halvfjerds år, noget under middelhøjde og en smule buttet. Der var endnu ingen grå striber at se i det mørke hår, de brune øjne var ikke stille et sekund, og som regel spejdede de ud gennem vinduet, mens hun skvadrede løs om det igangværende byggeri og de utålelige stilladser og platforme, som gik lige forbi hendes udsigtsvindue og forhindrede hende i at se alt, hvad hun ville i gården.

– Og jeg kan heller ikke komme til at vaske ruderne ordentligt. De er snart ved at gro helt til af skidt og regn og savsmuld. Skal man virkelig være nødt til at have det sådan helt til jul?

– Det, sagde hendes mand sagtmodigt, kan jeg da næppe tro. Ud til gaden er alle stilladserne jo allerede taget ned.

– Middagen er færdig til klokken tre. Kålrabimos og sprængt flæsk. Kommer Gabriel og spiser med?

– Formentlig ikke. Jeg har givet ham fri i dag.

– Hvad i alverden skal det gøre godt for? Knægten er her for at vænne sig til fast arbejde. Det er ikke sundt for ham at drive rundt og holde fri. Det er mig, han er i familie med, og jeg har ansvaret for ham. Du lovede at tage dig af ham og holde ham beskæftiget.

Til alt held blev fru Rivander distraheret af noget, der foregik nede på den rodede gårdsplads.

– Jøsses! udbrød hun. Der svinger en stor flyttevogn ind fra Svartälvsgatan. Den er lige ved at støde sammen med byggearbejdernes to skurvogne.

– Hvordan kan du vide, at det er en flyttevogn? sagde kakkelovnsmesteren åndsfraværende. Står det skrevet uden på bilen?

– Ja, der står Freys Express. Gad vide, hvor den skal hen? Til fotografens underlige lejlighed? Det er i hvert fald den eneste, som har stået tom et stykke tid. Så, nu spærrer Freys vejen for Knut Magne, som er på vej ud ad døren!

– Knut Magne bor da ikke i samme længe, som fotograf Julius gjorde. Hvad var det for resten, du sagde? Mener du Knut M. Knutsson? Er han hjemme endnu på denne tid af dagen?

– Nej, jeg siger jo, at han er for udadgående. Med sin evindelige rejsetaske i den ene hånd og mappen i den anden.

– Ham må jeg have fat i! råbte Osvald Rivander og snuppede en poplinfrakke på vej ud gennem entreen.

– Det når du aldrig, sagde Olga til den tomme køkkenstol over for hende ved slagbordet.

Så skyndte hun sig, uden først at tage af bordet, ind til det bedste udkigsvindue i den store stue.

I førerhuset i Freys lastbil sad Josabet Petrén på ny højt til vejrs ved siden af chaufføren for at guide ham til den rigtige lejlighed i kvarteret Korpen.

Han mumlede en del grimme ord, da det gik op for ham, hvor lidt plads han havde at manøvrere på, og bemærkede: – Det her er jo ikke en normal gård, det er et nybyggersamfund. Hvad i helvede er det, de laver?

– Udbedrer revnede facader, varmeisolerer og beklæder med træ. Men ingen havde forberedt mig på, at her ville være sådan et rod. Drej til højre nu, ned mod gavlen af huset nærmest vandet.

– Det er faneme ikke så enkelt. Her risikerer man enten at køre fast i stabler af stålrør og brædder eller køre en af arbejderne over. Hov! Hvad sagde jeg?

Kun en perfekt opbremsning reddede ham fra at køre en person over, som uventet dukkede frem fra en gadedør i Josabets side af køretøjet.

Hun åbnede bildøren og spurgte nervøst: – Skete der noget? Det var ellers tæt på.

– Nej, der skete ikke noget, forsikrede en lavmælt baryton. Det var helt og holdent min egen fejl; jeg havde alt for travlt med at komme ud ad døren.

Josabet indså, at den høflige mand, hun sad og så ned på, ikke var en af byggearbejderne. Han kunne vel være omkring femogfyrre, han medførte en dokumentmappe og en lille rejsetaske, og han var korrekt og tjenestemandsagtigt klædt i diskret mørkegråt — slips, habit og overfrakke.

– Det var godt, sagde hun og smilede lettet til ham. Vi har lige været vidne til een trafikulykke, og jeg vil nødigt opleve flere i dag.

Men til trods for at hun nævnte cykelulykken, og til trods for at hun syntes, mandens smalle ansigt og gråblå blik bag brilleglassene mindede hende om et andet ansigt, forstod hun ikke, at det var den forulykkede cykelpiges far, hun talte med.

Hun skænkede ham endnu et varmt smil, og han smilede en anelse fortumlet tilbage, inden han lirkede sig forbi lastbilen for at komme ud til sin mere beskedne Fiat, som holdt parkeret ude på Svartälvsgatan.

Hvis han ikke havde været så fordybet i sine egne tanker, da han passerede Hyttgatan, burde han have lagt mærke til kakkelovnsmesteren, som kom farende med flagrende frakkeskøder og råbte et eller andet efter ham.

Mester Rivander blev stående på fortovet med skuffelsens furer i panden. Hvordan skulle han nu få udrettet sit ubehagelige ærinde?

Imens fortsatte Knut Magne Knutsson sin færd væk fra Skoga med retning mod nabokommunen Lönnstad. Det var en strækning, som han nu tilbagelagde adskillige gange om ugen, og han var mere træt af selve køreriet end af anstrengelserne ved at have dobbelt kontorhold i rejsebureaubranchen. Men rejsebureauet i Skoga, hvor han havde været ansat i to år, var blevet nedlagt, og stillet over for truslen om at blive arbejdsløs havde han accepteret et forslag om at betjene begge det nystartede Bergslagens Rese Byrås filialer i Lönnstad og Skoga.

Eksperimentet så ud til at lykkes, men Knut Magne var overanstrengt til grænsen af et sammenbrud, og dertil kom, at han efter hustruens pludselige død sommeren 1980 var uhyggeligt ensom.

– Havde Runa dog bare fået lov til at leve, sukkede han. Selv om hun bestemt ikke ville have brudt sig om, at jeg bruger al min tid på jobbet og ingen tid overhovedet på vort hjem. Eller på Ellika.

På resten af bilturen bestemte han sig for at lege værglad-legen. Han havde faktisk adskilligt at glæde sig over.

Han havde en dejlig datter. Hun havde aldrig voldt ham nogen bekymringer.

I stedet for at være arbejdsløs havde han de fleste af døgnets timer propfyldt med stimulerende og afvekslende arbejde.

Han var sund og rask. Ellika var sund og rask.

En fremmed og tiltrækkende kvinde havde forgyldt hans formiddag ved at sende ham løfterige smil fra en lastbils førerhus uden for hans bopæl.

Da han låsede døren til sit minimale kontor tæt ved torvet i Lönnstad op, var han lettere til sinds, end han havde været meget længe.

Telefonen ringede, og uden at tage overfrakken af først greb han røret og svarede.

– Hvem? Hvem er det? Åh, javel. Osvald Rivander.

– Dårlige nyheder?

– Hvad er det, du siger?

Slægten Petrén ansås stadig i Skoga for en af de fornemme og velhavende købmandsslægter, og den havde unægteligt i visse perioder før i tiden haft en indflydelse og en status, som gjorde det berettiget at jævnføre den med familierne Eliason, Ek eller Sandberg.

Den dag, da den toogtrediveårige Josabet Petrén ankom med sit flyttelæs til den rodede gård i kvarteret Korpen, var slægten imidlertid skrumpet i den grad ind, at den i virkeligheden kun bestod af Josabet og hendes farbrors enke.

Denne tres år gamle tante, som havde været enke i årtier efter et kort og barnløst ægteskab, havde udviklet sig til en ægte Petrén, som ustandseligt var trådt til, når slægtningene havde haft brug for hende.

Følgelig stod originale, skarptungede, alvidende og effektive Pella Petrén parat, da flyttevognen fra Freys Express havde forceret alle gårdspladsens forhindringer og banet sig vej frem til et hvidpudset hus med to lejligheder og indgang i sydgavlen.

Husets østre langside lå tæt ind mod strandparken, og Pella, som tog imod udenfor i tynd, blomstret kittel, sagde: – Nå, endelig kommer du. Synd at du ikke har fået fat i en af lejlighederne på søsiden; de har alle tiders fine udsigt.

– Hej med dig, Pella! Mine vinduer vender altså mod gården? Men der er der vel vestsol? Det er bedre end en smuk udsigt. Er det den første lejlighed her i stueetagen? Ih, den har jo en slags balkondør lige ud til græsplænen. Skønt!

– Stuen er udmærket, sagde tante Petrén nådigt. Til gengæld er dit såkaldte køkken under al kritik. Der er lige akkurat plads til, at vi kan lave os en kop kaffe om lidt. Det varer lidt, inden manden, jeg har bestilt som flyttehjælp, dukker op. Jeg vil foreslå, at din chauffør fra Stockholm går op til pizzeriaet ved torvet og får lidt at spise. Lastbilen? Den står udmærket, hvor den står. Byggearbejderne kan vel nok gå uden om den.

Det blev, som den resolutte, vindtørre Pella foreslog. Derefter marcherede hun foran Josabet ind i en korridor og åbnede en brun dør til venstre.

– Jeg håber, sagde hun inde i den trange entré, at du ved, hvad du har begivet dig ud i. Du har skrevet kontrakt på en højst besynderlig lejlighed. Og den er så besynderlig, fordi fotograf Julius var med og påvirkede arkitekttegningerne, da huset blev bygget i tresserne. Han fik gennemtvunget, at man forvandlede to etværelses til een toværelses lejlighed. Han kunne have fået to små lyse køkkenrum, men sine middage indtog han på hotellet, og det eneste, der interesserede ham, var at få et køkkenrum uden vindue, som han anvendte som mørkekammer, og et værelse, der kunne mørklægges, og som var hans fotoatelier.

Men Josabet nægtede at lade sig gå på.

– Der behøves stærkere pærer overalt. Men både badeværelse og køkkenrum er jo pæne og helt moderne.

– Her blev gjort i stand, så snart hr. Julius var død. Siden har lejligheden stået tom i et halvt år. Pella Petréns små, farveløse øjne udtrykte tydelig misbilligelse.

– Jeg er ikke den, der tilbringer min tid i køkkenet, sagde Josabet beroligende. Jeg lever af yoghurt og cornflakes og en gang dåsesuppe af og til. Hvis jeg bliver fuldkommen udhungret, hjemsøger jeg nok dig i dit velforsynede køkken. Hvordan bar han sig ad med at mørklægge soveværelset, så det fungerede som fotoatelier?

– Persienner, sagde Pella med væmmelse. Sorte persienner. Nej, nej, rør dem ikke! Det var besværligt nok at få halet dem op, da jeg pudsede vinduet. Dem får vi aldrig trukket op een gang til. Men du har måske gardiner med dig?

– Gardiner? Overhovedet ikke. Jeg køber nye. Og nye møbler. Og så vil jeg tapetsere den dejlige stue her med et billigt, nopret tapet.

– Billigt? sagde tanten konsterneret. Og nopret? Hvorfor det?

– Fordi jeg bagefter vil male tapetet over. Det skal bare bruges til at give struktur på den malede flade.

– Ja, male må du selvfølgelig kunne.

Josabet fandt tonefaldet en smule ironisk, men valgte at ignorere det.

I stedet skiftede hun fra den elegante alcantaradragt til en rød overall, som hun fiskede op af en taske af sækkelærred. Og snart var Freys chauffør og en lavstammet og sej gammel fyr fra Striberg i fuld gang med at slæbe hendes fåtallige ejendele ind fra flyttebilen.

Sværest var det at få hendes brede, luksuøse dobbeltseng gennem dørene til soveværelset og placeret i sengealkoven i værelset.

– Jøsses, Karen Sofie, sagde Pella bestyrtet, det kalder jeg en seng! I den har du næppe regnet med at ligge alene.

Men inde i stuen blev hun stående, en smule rørt, foran det forgyldte vægspejl med delt glas, som med sin tohundredårige charme allerede prægede hele interiøret.

– Din mors spejl! Lauras gustavianske spejl! Og bordet …?

– Ja, det er hendes tegnebord. Jeg vil bruge det som skrivebord, og herinde er der i det mindste rigelig plads til det.

Efter nogle sveddryppende timer havde mændene fået såvel kaffe som betaling og var taget af sted.

Pella vaskede porcelæn af i kogenichen, og Josabet iagttog gennem soveværelsesvinduet et hårdnakket stirrende kvindemenneske i en fransk altandør på øverste etage i den træbeklædte olivengrønne huslænge på den anden side af gårdspladsen.

– Jeg kan næsten ikke tro mine egne øjne. Det kan da ikke være kakkelovnsfruen? Der stod hun på nøjagtig samme måde for tyve år siden, da havde hun bare et gitterværk at læne sig op imod.

– Ork ja, bekræftede Pella. Hun har sikkert stået der hele tiden. Man sagde dengang i byen, at hun tvang Osvald til at sælge villaen, fordi hun var for doven til at gøre rent i den. Men sandheden var snarere den, at hun følte sig isoleret i villaen og ikke havde nogen naboer at udspionere. Hun blev grøn af misundelse, da din farmor anskaffede sig en lejlighed her. Og det varede da heller ikke ret længe, før hun også flyttede hertil.

– Utroligt, sagde Josabet.

Og med ét rakte hun næse ad det nysgerrige kvindfolk.

Selv om det stadig var fuldt dagslys udenfor, fik en pludselig indskydelse hende til at lade de sorte persienner gå ned som et tæppe foran vinduet, og hun lo overgivent.

– Nu, sagde Olga Rivander og satte skålen med kålrabimos på slagbordet foran sin mand, er hende det skidtvigtige Petrén-pigebarn, som før i tiden boede her om sommeren hos sin farmor, flyttet tilbage til kvarteret!