Larry Kent

Mord × 4

SAGA Egmont

Mord × 4
är översat från engelska av Gösta Gillberg efter

Lucifer’s Lady

Copyright © 1981, 2018 Larry Kent och Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711802250

1. E-boksutgåva, 2018

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

Första kapitlet

En skugga bildades mot mattglaset i min kontorsdörr. Mattglas förvränger, men jag rättade till det och antog att min besökare var en ung dam med välformad kropp. Hon stod utanför så länge som det tog henne att läsa »Larry Kent, Privatdetektiv» på kontorsdörren, sedan kanckade hon på glaset och jag sa åt henne att komma in.

Hon var liten och hade välformad kropp. Hon var dessutom nervös. Ja, de flesta människor är nervösa när de ska delge en privatdetektiv sina privata bekymmer.

– Mr Kent? sa hon.

Hon hade ett rart ansikte, en smal oval med en knapp till näsa, fylliga läppar och stora ljusblå ögon som satt litet snett över höga kindknotor. Hennes kastanjebruna hår var kortklippt. Hon hade en snygg blå dräkt med gul scarf i halsen. Hon hade snygga ben.

Jag talade om för henen att jag var verkligen Larry Kent och sedan viftade jag med handen mot min röda kundstol och väntade tills hon hade satt sig, hon gjorde det snyggt, också, innan jag satte mig i min skrivbordsstol bakom skrivbordet.

– Mitt namn är Shirley Davis, sa hon.

– Trevligt att träffa er, miss Davis. Eller är det mrs Davis?

– Jag är inte gift.

– På vad sätt kan jag hjälpa er, miss Davis?

– Jag är här beträffande min bror.

– Jaha?

– Hans namn är Ralph Davis.

Det sätt varpå hon tryckte ihop läpparna och såg på mig sa mig en hel del. Jag slog handflatan hårt på tidningen som låg på skrivbordet.

– Den här Ralph Davis?

– Ja.

Artikeln i Daily News talade om att skådespelaren Ralph Davis hade skjutit ihjäl vetenskapsmannen Steven Brady klockan halv sex på eftermiddagen dagen innan. Brady hade stått och sett på kläder i skyltfönstret hos Brooks och Shelton, en herrekiperingsaffär. Davis som stått några steg bakom honom tog fram en pistol, sköt två skott mot Bradys huvud och försökte sedan skjuta sig själv. Pistolen klickade. Han höll på att försöka skjuta sig när två snutar grep honom. Enligt tidningsartikeln verkade Davis vara hypnotiserad, när han arresterades. Men polisen, sa journalisten som skrev artikeln, vägrade att kommentera, när den tillfrågades, om Davis hade varit påverkad av narkotika när han mördade Brady. Artikeln nämnde också att mordet på Brady liknade tre andra mord som inträffat nyligen i andra delas av USA. Polisen ville inte yttra sig om den saken heller.

– Miss Davis, exakt vad är det ni vill att jag ska göra? sa jag.

– Jag vill att ni ska undersöka mordet, mr Kent.

– Men vad finns det att undersöka? Sex personer såg honom sätta den första kulan i Bradys huvud. Minst tjugo andra personer hörde det första skottet, tittade åt det hållet och såg er bror skjuta det andra skottet och sedan sätta pistolmynningen mot sin egen tinning. Det var uppenbart ett självmordsförsök, men pistolen hakade upp sig. Polisen har pistolen. Dom säjer att den gjorde det, hakade upp sej.

Hon såg mig in i ögonen och sa: – Min bror begick inget mord, mr Kent.

– Vill ni påstå att han inte sköt dom där skotten mot Brady?

– Nej.

– Vad är det då ni säjer?

– Han … han var inte sej själv, det är vad jag säjer. Han styrdes av … jag vet inte, av något som var starkare än han själv.

– Ni menar att han var hypnotiserad?

Hon tittade bort.

– Jag har talat med hypnotisörer och läkare. Dom säjer att ingen kan hypnotiseras till att begå ett brott som han inte skulle göra, när han var normal.

– Det stämmer, miss Davis.

– Men jag talade med en man som varit krigsfånge i Nord-Korea. Han talade om att han hade sett män, amerikaner, som behandlades – det var det ord han använde – behandlades så att dom gjorde saker som dom inte skulle göra i vanliga fall.

– Hjärntvättade, sa jag.

– Och det är ju möjligt, inte sant, mr Kent?

– Nästan vad som helst är möjligt nuförtiden.

– Sen var det dom där tre andra morden. Vart och ett var likadant. Mördarna var män som inte hade begått något våldsdåd tidigare, ja, ingen av dom hade varit i klammeri med polisen på något sätt förut.

– Har er bror varit det, miss Davis?

– Nej.

– Det kan han ha varit utan att ni vet om det.

– Mr Ingersoll har undersökt den saken.

– Ingersoll?

– Warren Ingersoll. Han är advokat. Jag har anlitat honom att representera min bror. Hon såg på sitt armbandsur. Han sa att han skulle komma hit klockan tolv.

Jag såg på min klocka. Två minuter över tolv.

– Vill ni åta er fallet? frågade Shirley Davis.

– Ja, jag är intresserad, så mycket kan jag säja. Men jag ska säja er en sak, miss Davis. Om det inte hade varit för dom där andra tre morden, så skulle jag inte bry om det här. Det är för klappat och klart. Om ni kom till mej och dom andra tre morden inte hade begåtts, så skulle jag råda er att skaffa en mycket bra advokat som kunde få en jury att tro, att er bror inte var vid sina sinnens fulla bruk, när han dödade Brady.

Det knackade hårt på dörrglaset. Jag såg en lång, smal skugga på andra sidan dörren.

– Kom in.

Skuggan blev en man i en vackert skräddad grå tweedkostym. Han hade hög panna, skarpa blå ögon bakom blanka glasögon, kraftig haka. Han hade en portfölj i höger hand. Han visade bra tänder i ett snabbt leende.

– Mr Kent?

– Ja.

– Jag är Warren Ingersoll.

– Miss Davis har berättat för mej om er.

Han hade ingen hatt. Han bugade lätt och kastade sitt snabba leende mot Shirley Davis, sedan sträckte han fram handen mot mig. Hans grepp var fast, handflatan torr. Jag sa åt honom att sätta sig. Han drog upp byxorna en aning för att skydda pressvecken innan han satte sig. Hans portfölj, lädret glänste, spännen och lås sken, hamnade i knät.

– Jag beklagar att jag är litet sen, sa han. Jag var tvungen att åka över till polishögkvarteret. Er bror ville nämligen tala med mej igen. Det var om er, miss Davis.

Hopp tändes i hennes ljusblå ögon.

– Han vill träffa mej?

Ingersoll skakade på huvudet.

– Jag är ledsen. Han fick mej att lova att jag skulle göra allt för att hålla er utanför den här … röran, som han kallade det. Han vill inte att ni ska besöka honom.

Hon blev lång i ansiktet.

– En fråga, mr Ingersoll, sa jag.

Han såg på mig med sin skarpa blå blick.

– Ja, mr Kent?

– Vad säjer Ralph Davis om mordet?

Ingersoll tittade ned och lekte med remmarna på sin portfölj.

– Han vill att jag ska låta honom förklara sej skyldig.

– Tillfällig sinnesförvirring?

– Nej.

– Bara … skyldig?

– Han påstår att han var vid sina sinnens fulla bruk, när han sköt Steven Brady.

– Men varför sköt han honom?

– Det hade han ingen orsak till, sa Shirley Davis. Han kände ju inte ens mannen.

– Han påstår att han kände honom, sa Ingersoll.

– Vad hade han för motiv? frågade jag.

Ingersoll drog in ett djupt andetag och släppte sedan långsamt ut luften igen.

– Han sa att Steven Brady hade arbetat på satellitmånuppskjutningen. Han påstår att vi landade på månen av en enda orsak och det var för att upprätta en bas där från vilken atomrobotar skulle kunna avskjutas.

– Det verkar som om han tänker komma att säja att han inte var vid sina sinnens rätta bruk, sa jag.

Ingersoll skakade på huvudet.

– Han talade helt vettigt. Han är emot våld av alla slag.

Jag vände mig till Shirley Davis.

– Är er bror fredskämpe?

Hon slöt ögonen och nickade.

– Exempel, sa jag.

– Han tänkte neka att tjänstgöra i Vietnam. Det blev inte nödvändigt. Han klarade inte läkarundersökningen. Spräckt trumhinna. Men han deltog i antikrigsdemonstrationer.

– Ni sa att han aldrig hade varit i klammeri med polisen, så jag antar att han inte blev arresterad någon gång.

– Det stämmer. Många av hans vänner arresterades och fick lämna sina fingeravtryck, men inte Ralph.

– Var var dom demonstrationerna?

– I Chicago. Vi bodde i Winslow på den tiden. Winslow ligger ungefär åtti kilometer söder om Chicago.

– När kom ni och er bror till New York?

– För omkring ett år sen. Våra föräldrar omkom i en eldsvåda och vi ärvde en hel del pengar. Jag ville ägna mej åt mode och Ralph ville bli skådespelare. New York verkade vara ett perfekt ställe för oss båda två.

– Bodde ni tillsammans?

– Nej, vi hyrde var sin våning.

– Träffade ni varandra ofta.

– Ja då.

Jag tog mitt cigarrettpaket från skrivbordet.

– Får jag röka?

– Javisst, sa Shirley Davis. Jag skulle faktiskt inte ha något emot en själv.

Jag reste mig, gick runt skrivbordet och gav henne en cigarrett. Henens hand darrade när hon förde den till munnen. Jag tände hennes cigarrett med min tändare och sträckte fram paketet till Ingersoll. Han skakade på huvudet. Jag gick tillbaka till min stol, tände min cigarrett och lutade mig bakåt. Shirley Davis blick borrade sig in i mina ögon. Hon väntade tydligen på fler frågor, så jag stod henne till tjänst.

– Har ni märkt någon förändring hos er bror det senaste året?

– Om ni menar en drastisk förändring …

– Jag menar vilken förändring som helst.

Hennes ögon smalnade och det kom något envist kring hennes lilla haka.

– Jag märkte ingenting som ens avlägset kunde tyda på att han skulle döda någon.

– Det var inte det jag frågade, sa jag så vänligt jag kunde.

Hon vred och vände på sin handväska.

– Vi förändras alla.

– På vad sätt förändrades er bror?

– Han blev mer och mer intresserad av att bli en bra skådespelare. Han var med litet grand i TV här i New York, mest småroller i tvåloperor. Sedan började han provspela för Broadwaypjäser. Men han lyckades inget vidare. Sedan, på en provspelning, hade han en scen tillsammans med en skådespelerska som hade en av dom större rollerna i pjäsen, Tanya Duval. Ni har säkert hört talas om hennes far, Leon Duval.

– Han med teaterskolan?

– Ja. Han har en teaterskola som han kallar Skådespelargruppen. Ralph fick det vanliga svaret »Vi ringer» efteråt, men Tanya viskade till honom, att hon ville träffa honom på ett café i närheten. Han gick dit och Tanya föreslog att han skulle tala med hennes far om att få bli medlem i Gruppen. Det är inte så lätt som det låter. Man måste göra ett prov innan man kan bli en av Duvals elever. Och det är inte någon gimmick. Ralph kände flera stycken som Duval vägrat ta emot.

– Kom han med i Gruppen? frågade jag.

– Ja.

– När då?

– Han började sin kurs för ungefär fyra månader sen. Den skulle vara ett år.

– Tyckte han om kursen?

– Mycket.

– Hur mycket tar Duval?

– Mycket mindre än dom flesta andra teaterskolor. Ralph undersökte den saken innan han skrev på för den där kursen.

– Gav den honom någon hjälp?

– Ja. Han har haft sex TV-roller dom senaste månaderna och han hade kontrakt på en stor roll i en pjäs off-Broadway som ser lovande ut.

Hon tittade ned och det kom ett spänt drag över hennes ansikte.

– Fast han kommer inte att spela den nu …

Ingersoll lutade sig fram och tog Shirley Davis lätt i axeln.

– Jag har min bil härnere. Jag kan köra er hem om ni vill.

Hon nickade och reste sig.

– Jag skulle vilja ha er adress och telefonnummer, miss Davis, sa jag.

Hon såg undrande ut.

– Jag åtar mej fallet, sa jag.

Hon bara stirrade på mig.

Ingersoll förde hennes talan.

– Det är inget fall, mr Kent. Ralph Davis erkänner mordet. Min klient skulle bara kasta bort sina pengar om hon anlitade er.

– Vem har sagt något om pengar? Jag gillar inte lukten av det här, mr Ingersoll. För det första så har vi dom andra tre morden, vart och ett följt av ett självmord. Om Ralph Davis pistol inte hade klickat, skulle det ha varit fyra självmord.

– Jag talade med en psykiater igår kväll, sa Ingersoll. Det var strax efter miss Davis hade bett mej företräda hennes bror. Eftersom ni är en privatdetektiv med en hel del erfarenhet, så har ni säkert hört talas om kedjelänksyndromet.

– Ja, jag har hört talas om det. En man stryper en kvinna med en svart silkestrumpa. Om han blir omtalad mycket i massmedia, särskilt i TV, så är det en annan karl i en annan stad som stryper en annan kvinna med en svart silkestrumpa. Är det det som psykiatern tror har hänt nu?

– Han anser att det finns en stor möjlighet.

– Jag håller inte med honom.

– Varför inte det?

Jag rörde vid näsan med pekfingret.

– Det luktar inte så.

– En föraning, mr Kent?

– Ja, mr Ingersoll.

Han log svagt.

– Jag tänker inte ens nämna ordet föraning i en rättssal. Domare gillar inte det ordet, mr Kent.

– Jag vet. Men vi har olika yrken. Det är sant att jag inte kan lösa ett fall utan riktiga bevis, men det finns tillfällen, när enda sättet att skaffa bevis är att följa en ingivelse.

– Det ligger något i det, medgav Ingersoll. Men alla bevis är emot Ralph Davis. – Förlåt att jag är så uppriktig, miss Davis.

Men hon såg på mig och verkade inte ha hört honom.

– Har ni en föraning om min bror, mr Kent? frågade hon.

– Låt mej få säja så här, miss Davis. Någonting säjer mej att saker och ting inte är riktigt som dom verkar vara.

– Undersök saken då, sa hon. Jag ska ge er ett förskott.

– All right, sa jag och Ingersoll log menande, men leendet lämnade hans smala rävansikte, när jag fortsatte: – En dollar. Bara så att det blir lagligt. Om jag inte får tag i någonting, så behövs inga mer pengar. Om jag kan bevisa att er bror är oskyldig, så skickar jag en räkning till er.

Hon grävde i handväskan.

– Är det säkert, mr Kent?

– Det är säkert. En dollar. Mr Ingersoll får vara vårt vittne.

Hon fick upp en dollar ur väskan och jag gick bort till henne och tog emot den. Jag vek noga ihop dollarsedeln och stack den i bröstfickan på min kavaj.

– Och så er adress och ert telefonnummer, sa jag och gick tillbaka till min skrivbordsstol.

Hon hade en våning på Östra Fyrtisjunde gatan, nästan på ett stenkasts avstånd från det där glashuset som kallas Förenta Nationernas Byggnad. Jag skrev upp adressen och med hennes telefonnummer.

– Jag hör av mej, sa jag.

Hennes ljusblå ögon fick litet värme för första gången.

– Tack, mr Kent.

– Jag ska bara ge er ett enda löfte, sa jag. Jag ska göra mitt bästa.

– Jag kan inte begära mer än det.

– Lycka till, sa Ingersoll, men det fanns något cyniskt i hans röst.

– Tack, sa jag.

De gick.

Jag gick fram till fönstret och tittade ned på botten av Fyrtiandra gatans djupa klyfta långt därnere. Det var en ljum vårdag och alla små sötnosar hade tagit av sig kappan. Det hade varit en hård vinter, den kallaste i mannaminne, och folket började äntligen fatta att sommaren snart skulle komma. Biblioteket, sa jag mig själv. Jag åkte ned med hissen och gick österut några kvarter till New Yorks allmänna bibliotek.

Jag kände den uniformerade vakten som stod bredvid upplysningsdisken. Det var en pensionerad snut med Irlands karta i ansiktet. Vi småpratade ett tag och sedan gick jag upp till tidningsrummet. De tre andra morden hade skett i Baltimore, Maryland, Detroit, Michigan och Stamford, Connecticut. Jag gick genom Baltimore-tidningarna först.

Mordet i Baltimore hade skett för fyra veckor sedan. Den mördade var Victor Deming, en dataexpert. Mördaren var Lewis Britton, en kiosklitteraturförfattare som koncentrerade sina ansträngningar huvudsakligast på en viss Dirk Adams äventyr. Adams var advokat med en viss talang att lösa mordgåtor. Britton hade skjutit Deming inne i trängseln på ett stort varuhus. Två kulor bakifrån och sedan hade Britton stoppat in pistolpipan i munnen och tryckt av. Polisen hade inte lyckats finna något samband mellan de båda männen och de kunde inte finna något motiv för mordet. Det stod ingenting om ett självmordsbrev.

Mordet i Detroit hade begåtts tio dagar efter mordet i Baltimore. Den här gången var mordoffret Peter Kraft, en berömd metallurg som arbetade för regeringen med något som inte nämndes i detalj i tidningarna. Mördaren, Albert Grange, var en naturmålare på väg uppåt. Kraft sköts ihjäl under en promenad i närheten av hemmet. Två skott i bröstet och sedan ett självmord med mordvapnet.

Mordoffret i Stamford var professor Paolo Demitri, en världsberömd matematiker som hade gett Förenta Staterna dess förnämsta datoranläggning, KAT 127, kallad Katie, som användes av NASA. Vid tidpunkten för mordet arbetade han på en ny anläggning, en komplicerad apparat som, med hans egna ord, skulle kunna »känna en mans flesta känslor». Kvinnoföreningarna hade förstås tagit illa upp och påstått att kvinnans känsloområde hade passat mycket bättre. Professor Demitri sköts ihjälp å nära håll när han åt lunch med en vän på en fransk restaurang i Stamford. Mördaren hade återigen vänt vapnet mot sig själv. Han var Damon Largo, framgångsrik poet och känd som homosexuell.

Alla mordoffren, även Brady i New York, hade arbetat åt NASA. Inga av mördarna kunde kopplas ihop.

Det tog mig knappt fyra timmar att läsa varenda ord som skrivits om de fyra morden. Det var enkelt för morden hade begåtts så nyligen. Biblioteket höll på att stänga när jag gick. Jag vinkade på en taxi och bad chauffören köra till polishögkvarteret.

Löjtnant LeRoy Jackson stod för utredningen av mordet på Steven Brady. Han hade sitt rum fem trappor upp i huset. Jag sa till polissergeanten längst ned att jag ville tala med Jackson. Han ringde upp Jackson på telefon och han blev lika förvånad som jag, när Jackson sa att jag kunde komma upp med detsamma.

– Dörren är inte låst, sa en djup röst till svar på min knackning.

Jackson satt bakom ett litet skrivbord. Det var tvunget att vara ett litet skrivbord. Rummet hade inte plats för ett stort skrivbord. Jackson lutade sig bakåt en aning och hans skrivbordsstol skrek i protest. Han var stor som ett berg och det var inte mycket som var fett. Han var neger. Jag kände till litet grand om Jackson, precis som de flesta som var intresserade av fotboll. Jackson hade studerat kriminologi vid Harvard på ett fotbollsstipendium. När den utbildningen var slut hade han tänkt att gå in vid New York-polisen, men de erbjudanden han fick om proffsfotboll var för bra för att han skulle kunna säga nej till dem.

Så Jackson hade gått med i New York Giants som back. Sju år senare hade ett illa förstört knä tvingat honom att sluta spela och han kom in vid polisen som tredje gradens detektiv. Först placerades han i ett svart Harlem-distrikt, men han var en såpass bra snut att han överfördes till högkvarteret efter några år. Befordringarna kom fort och han var förtjänt av varenda en. Om ni tror att det här är lätt, då vet ni inte mycket om New York-polisen. Visst finns det många svarta snutar och en hel del får gå i civila kläder, men det är bara några få som får löjtnants grad eller högre. De fanns bara två svarta som hade högre grad än Jackson och de hade varit vid polisen mycket, mycket längre.

Jackson flyttade sin stora kropp i den klagande stolen och visade mig sina tänder.

– Så vi ses då äntligen, Kent.

– Det var oundvikligt, sa jag.

– Javisst. Precis som döden och skatter.

Han reste sig och skruvade på sina breda axlar och fick rummet att verka ännu mindre. Så satte han sig igen, långsamt och försiktigt, som om han var rädd att göra kaffeved av stolen.

Jag kom ihåg att hans matchvikt hade varit hundratjugofem kilo. Nu var den minst hundratrettifem. Om någon bad mig göra en lista på gossar jag ville skulle ramla över mig, skulle Jackson stå längst ned.

– Sitt, sa Jackson.

Jag satte mig på den enda besöksstolen.

– Jag har hört en massa historier om er, Kent, sa han med ett nytt blixtrande av vita tänder. En del var inte särdeles snygga.

Jag log tillbaka och sa ingenting.

– Kent, är det sant att ni var CIA-agent en gång i tiden och att ni arbetar åt dom då och då fortfarande?

– Det där är en fråga som jag inte tänker svara på, sa jag.

– Varför inte?

– För att ni vet, säkerligen, att en CIA-agent inte får tala om att han har någonting med CIA att göra. Så om jag säjer nej, så säjer det er ingenting. Om jag säjer ja, så tror ni antingen att jag ljuger eller att jag är en människa som man inte kan lita på eftersom jag bryter mot reglerna. Så hur jag än svarar så blir det fel.

Jackson nickade som om han gillade mitt svar.

– Bra svar, sa han. Nå, vad kan jag göra för er?

– Shirley Davis är min klient.

Jackson bläddrade i några papper han hade på skrivbordet. Han hittade det han sökte.

– Shirley Jane Davis, syster till Ralph Whitman Davis. Ålder: Tjugofyra. Hår: brunt. Ögon: blå. Inga särskilda kännetecken eller ärr. Längd: strax under medellängden för kvinnor.

– Petite är det rätta ordet, sa jag.

– Inte i en polisrapport, sa han och såg på mig med sina bruna ögon. Han hade fina, jämna drag i ett mycket svart ansikte. Hans svarta hår var mycket rakt vilket tydde på att en vit man hade varit framme och skakat på hans stamträd. Han sa: – Säj mej en sak, Kent.

– Om jag kan.

– Vad förväntar sej er klient av er?

– Självklart så vill hon att jag ska bevisa att hennes bror är oskyldig.

– Men han erkänner att han har dödat Steven Brady. För tusan, han är tvungen att erkänna det. Vet ni hur många människor som såg honom begå mordet?

– Massor.

– Jag har aldrig hört talas om fler vittnen till ett mord. Ögonvittnen och en bekännelse. Hur tror ni att ni ska kunna komma runt det? Han hade till och med motiv. Han är en av dom där fredsdårarna. Han anser att Steven Brady gjorde allt för att få oss indragna i ett tredje världskrig. Vet ni vad ni gör egentligen, Kent? Ni tar pengar för ingenting. Att ta emot pengar från den där flickan är nästan detsamma som att rycka väskan från en gammal dam.

Jag tog fram dollarsedeln ur bröstfickan.

– Det här är mitt förskott, löjtnant. Jag undersöker den här saken rent spekulativt. Jag säjer inte det här för att ni ska tro att jag är en hygglig kille …

– Varför säjer ni det då?

– Jag försöker påpeka att, enligt min mening, så är det något jäkligt konstigt med det här mordet. Känner ni till dom andra tre morden?

Jackson såg besvärad ut.

– Det är klart att jag gör. Tror ni inte att jag läser mina läxor?

– Jo, det gör ni säkert.

Det besvärade uttrycket försvann ur Jacksons ansikte.

– All right. Det är något konstigt. Men jag är snut. Jag arbetar med fakta. Fakta så som jag får dom, fakta som har med det fall att göra som jag arbetar med. Och här har jag alla fakta jag behöver. Motiv, bekännelse, vittnen. Han försökte till och med ta livet av sej själv.

– Och det hade han gjort om inte pistolen hängt opp sej. Dom andra klarade det. Fyra mord, varje offer en skicklig tekniker eller vetenskapsman som bidragit till rymdprojektet. Men hur är det med mördarna? Handlade dom av egen vilja? Finns det någon som stod bakom dom, långt bakom dom, och tryckte på?

– Menar ni att det skulle finnas något slags organisation?

– Ja.

– Vad för sort?

– Oamerikansk.

Jackson gav mig ett kallt leende.

– Ser ni kommunister bakom varje buske?

– Jag pekar inte åt något speciellt håll.

– Har ni bevis på en konspiration?

– Det har jag.

– Får jag höra då.

– Dom fyra mördarna. En poet, en konstnär, en författare, en skådespelare. Fyra personer som lever av fantasi och känslor.

– Dom andra tre mördarna har noga undersökts, sa Jackson Det finns inga bevis för att dom kände varandra. Undersökningen utfördes av FBI. Ingenting har undgått dom. Dom har inte kommit med någon slutrapport ännu, för nu undersöker dom Ralph Davis bakgrund.

– Innan dom är klara med honom, sa jag, kanske det blir ett liknande mord, med tillhörande självmord, och sen så måste dom börja om från början igen. Efter det kanske det blir ett nytt mord och ett nytt självmord. Det finns en grupp människor som använder noggrant utvalda mördare för att ta kål på mycket skickliga män som bidragit till vårt rymdprogram, män som det blir svårt och kanske omöjligt att ersätta. Kort sagt, löjtnant Jackson, någon har förklarat krig mot NASA.

Jackson såg länge på mig innan han sa: – Fantasifullt.

– Kanske det. Men min teori stöds av fakta.

Jackson tog upp en blyertspenna från skrivbordet. Han knackade med gummiändan mot skrivunderlägget och sedan vände han pennan och ritade en cirkel.

– Hypnos, Kent? Hjärntvätt?

– Kanske.

Han ritade en triangel innanför cirkeln.

– Vi tog upp den tanken med våra psykiatrer.

– Och vad sa dom?

Han ritade en upp och nedvänd triangel i cirkeln. Med den första triangeln blev det en sexuddig stjärna. Han sköt undan sitt kladdblock.

– Dom håller på kedjereaktionsteorin.

– Javisst, det är klart, sa jag. Det är det lättaste sättet.

– Lätt eller inte, så stämmer det. Ta den där dåren i Cleveland för några månader sen. Han tog några gevär och fyllde fickorna med patroner. Sen tog han fyra personer som gisslan och tog med sej dom opp i ett vattentorn. Han sköt sex oskyldiga personer och dödade tre av dom. Han begärde fem miljoner dollar och ett jetplan som skulle flyga honom till Sydamerika.

– Sen talade han om vad det var som hade fått honom att göra det. Han arbetade på en lastplattform för ett lastbilsbolag. Någon med kortare tjänstgöringstid blev befordrad före honom. Därför hatade han hela världen. Till slut var det en skytt som knäppte honom, men inte förrän han hade kastat ut en till av gisslan från tornet. Fem döda, tre sårade.

– Hela historien bevakades av TV. Över hela landet satt folk och tittade på TV och såg den där dåren kasta gisslan från vattentornet och skjuta på polisen nedanför. Några dar efteråt var det en gosse som tog tre gisslan in i en kontorsbyggnad och sköt på alla han såg på gatan. Han dödade fyra stycken. Det han hade att klaga på var att hans flickvän hade övergett honom för en annan karl. Han ville att polisen skulle ta flickan och karlen till kontorsbyggnaden. Naturligtvis nekade dom göra det. Så han sköt gisslan och sen tog han livet av sej.

– Efter det var det en gosse i New Rochelle, som ju inte ligger så långt härifrån, som kom tillbaka till sitt jobb på en flyttfirma sen han hade varit permitterad två veckor för att ha uppträtt sårande mot en kund. Han sköt fem av sina arbetskamrater, tog två som gisslan, dödade en av poliserna som kom dit för att undersöka saken.